Fordította

Török Ábel

Édesanyámnak

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Mona Awad: Rouge

Copyright © Mona Awad, 2023

First published by Marysue Rucci Books, an imprint of Simon & Schuster, Inc.

Translation rights arranged by AJA Anna Jarota Agency and The Clegg Agency, Inc., USA.

All rights reserved.

Borítóterv © Oliver Munday

Borítókép: Getty images

Hungarian translation © Török Ábel, 2024

© Next21 Kiadó, 2024

ISBN 978 615 660 642 6

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Takács Eleonóra

Szerkesztette Berta Ádám

Előkészítés Takács Andrea

Ebook Hársfai László

Tervezőgrafika Győrfi Judit

Korrektúra Harrach Judit

Végtére is, mi az arcot, a húst elfedő bőr, ha nem takaró, álca, élő természetünk elviselhetetlen borzalmainak elkendőzése.

Elena Ferrante (Balkó Ágnes fordítása)

Through the hourglass, I saw you

In time, you slipped away

When the mirror crashed I called you

And turned to hear you say… Take my breath away.

Berlin

Prológus

Minden este tündérmeséket olvasott neked, emlékszel? Egyszer volt, hol nem volt. Amikor még szomorú, ábrándos kislány voltál. Minden éjjel bebújtál hercegnőágyadba, üvegszemű babáid közé, és csak vártad őt. Tiktak, ketyegett melletted a hófehérkés ébresztőórád. A fehér hold előbukkant a fekete felhők közül. És akkor…

– Kipp-kopp! – suttogta Anya a hálószoba ajtajából.

– Gyere be! – felelted vékony gyerekhangon.

És jött. Úgy ült le az ágyad szélére, mint egy királynő, ugye? Fehér ujjai között cigaretta. Ibolya és füst illata lengte körül.

– Akkor hát… – mondta Anya – …melyik mesét szeretnéd hallani ma este, Belle?

Belle. Franciául azt jelenti, gyönyörű. Mindig így nevezett, pedig csúf kis teremtés voltál. Nem olyan, mint Anya. Ő karcsú, fehér bőrű szépség volt, emlékszel? Mintha egy tündérmeséből lépett volna elő. A fal mellett sorakozó babákra hasonlított. Tőle kaptad mindegyiket. Minden sarokba, minden kis zugba jutott egy, bármerre fordultál, fényes hajukat, világos bőrüket és vörös ajkukat láttad. Mindig olyan sejtelmesen mosolyogtak, mintha titkokat rejtegetnének.

– Nos, Belle? – Ő is éppen úgy mosolygott rád, ahogy a babák, emlékszel?

Vörös selyemruhát viselt, a kedvencedet. Néha, amikor nem volt otthon, felpróbáltad, beszívtad füstös ibolyaillatát. Vörös cipőt vett hozzá. Magas sarkú, szatén, az ujjaknál vörös tollpihék – szintén imádtad. Azt is felpróbáltad, de nem volt jó a lábadra. Két bizonytalan lépés után már a padlón feküdtél…

– Melyik mesét? – kérdezte Anya, kezdett türelmetlen lenni. Túl ábrándos voltál. Úgy néztél rá, mint egy kis pszichopata.

– A gyönyörű szolgálólányosat – felelted.

Megint? Úgy nézett rád, mintha szánakozna rajtad. Mintha el lennél átkozva. Nyilván. Hiszen akadnak más mesék is, nem? A teknős és a nyúl, például. A három kismalac és a farkas. A lány, aki fókává változott, na, az édes kis történet. De te leszartad a többi mesét. Nem érdekeltek. Már választottál.

Bólintottál.

– A gyönyörű szolgálólányt – mondtad. – Megint.

Anya sóhajtott. Vagy elmosolyodott? Le sem vette a polcról a régi, megtört gerincű könyvet. Nem volt szüksége rá. Neked köszönhetően fejből tudta az egészet.

– Egyszer volt, hol nem volt… – kezdte – …volt egyszer egy gyönyörű szolgálólány. Távoli országban élt, egy tengerparti kastélyban.

Mindig így kezdődött. Te is felsóhajtottál. Távoli ország. Gyönyörű szolgálólány. Tengerparti kastély. Lehunytad a szemed, hogy jobban lásd magad előtt a ragyogásukat.

– Nagyon szép volt? – kérdezted Anyát még mindig behunyt szemmel.

– Hihetetlenül szép – mondta Anya unott hangon. – Közel s távol mindenki csodálta.

Nem érte váratlanul a kérdés. Muszáj volt minden este kitérned rá.

– Igen – bólintottál. – Közel s távol.

Nyilvánvalóan csodálták.

– Közel s távol – ismételte Anya. – És sokan irigykedtek rá.

Ezt halkabban tette hozzá. Aznap este kezdődött minden. Az volt a te egyszer volt, hol nem voltod. Emlékszel az ablakon besütő teliholdra? A rózsaszín falak sarkában két szürke potrohú pók gubbasztott. Egy szaténpárnáról vörös hajú, repedt arcú baba meredt rád.

– Irigykedtek? – kérdezted tágra nyílt szemmel. Láttad, hogy Anya időközben felállt az ágyadról. Most a kis, fehér fésülködőasztalnál ült, karácsonyra kaptad tőle, egy háromrészes tükör volt rajta. Annyira örült, amikor átadta, inkább te is eljátszottad, hogy örülsz. De sosem szeretted azt a tükröt. Éppen elég volt egyszer látni magadat benne, nemhogy háromszor. Emlékszel, ugye? Éppen elég volt egyszerűen kinyitni a szemedet, és látnod önmagadat. De Anya imádta a tükröt. Három gyönyörű arcát nézte, és a hosszú nyelű hajkeféddel fésülködött. Az aranyszínű hajkefe tökéletesen illett az asztalka díszes szegélyéhez. Ezt is Anyától kaptad. A hátoldalát ragyogó színű műanyag darabokkal rakták ki, azt hitted róluk, értékes drágakövek. A fogai nem sokat értek sűrű, durva hajadban. Anyáéban persze nagyszerűen siklottak. Nézted, ahogy lassú, hosszú mozdulatokkal fésülgeti sötétvörös haját.

– Mi az az irigység, Anya? – kérdezted.

– Akkor vagy irigy, ha gyűlölsz valakit azért, mert van valamije, amit magadnak akarsz – felelte.

Három tükörképét bámultad.

– Például szép – mondtad.

– Pontosan. – Ásított. Egy pillanatra megláttad vörös torkát. – Ha valaki szép. Vagy fiatal.

Az utolsó szónál rád nézett a tükörben. Fényes, vörös haja egyik vállára omlott. Vörös ruhája kihangsúlyozta ragyogó kék szemét. A ruhát abból a távoli országból hozták neki ajándékba, ahol az apád született. Szinte minden színből kapott egy ugyanilyen ékszerragyogású, aranyszegélyes darabot. Az apáddal sosem találkoztál, de láttál róla képeket. Kicsit az ogrékra emlékeztetett a mesekönyvekből. Barna bőrű, zömök ember, akárcsak te. A szemében a saját szemedet láttad. A bőrében a saját bőrödet. Volt idő, amikor attól féltél, félig ogre vagy, emlékszel?

Amikor elmondtad Anyának, hisztérikusan nevetett. Hátravetett fejjel kacagott, a könnye is kicsordult. És a te könnyed is kicsordult, nem tudtad visszatartani. Hát igaz volt. Nyilvánvalóan félig ogre vagy, ahogy sejtetted. Hagyd abba, szólt rád, és megpofozott. Tenyere nagyot csattant az arcodon, és a szemed újra megtelt könnyel. Ide figyelj, sziszegte. Figyelj! És az egész világ elcsendesedett, miközben simogatóan lágy hangon azt duruzsolta, hogy az apád nem ogre, te kis butus. Remek ember volt, Isten nyugosztalja. Sok nő szerint még jóképű is. Csak éppen egy naposabb országból származott, ennyi. Ott mindenki sötétebb bőrű és szőrösebb. Ezért lettél te is sötétebb és szőrösebb. De imádnivaló vagy. Szerencsés vagy, mondta Anya fehér kezét a válladra téve. Kicsit megrázta a vállad. Szerencsés, hallod? Azt mondta, bárcsak olyan bőre és haja lenne, mint neked! Hát persze! Aztán megpaskolt, mint egy kutyát. Rád mosolygott a három tükörből. Pontosan tudtad, hogy hazudik. Dehogy kívánt ilyesmit. Még csak az kellene…

Addig nézted a tükörben, amíg félre nem kapta a tekintetét. Beleszívott a cigarettába, és tovább fésülte a haját aranyozott játék keféddel.

– Tehát – folytatta –, a gyönyörű szolgálólánynál tartottunk. Volt egy tükre, és a tükör beszélt hozzá.

Igen, igen! Most jött a kedvenc részed. A szolgálólány beszélgetett a tükörrel. Lakott benne egy barátja, aki elárult neki ezt-azt. Olyan magányos kislány voltál… Suttogtál a fűnek. Botokkal barátkoztál. Elképzelted, hogy egy filmben vagy egy könyvben szerepelsz. Minden képernyő, minden betűkkel teleírt oldal ajtót nyitott egy másik világba, emlékszel?

– Mit mondott neki? – kérdezted, mintha nem tudnád. Mintha Anya nem mesélte volna el már ezerszer.

– Hogy gyönyörű – felelte Anya, mintha nyilvánvaló lenne. – Hogy ő a leggyönyörűbb az egész világon.

Bólintottál. A mese ekkor elkezdett fájni. Valahol mélyen, nagyon mélyen. Miért? Egy másik életben, egy másik testben… Egy távoli országban, egy tengerparti kastélyban.

– Aztán egy nap… – Anya hangja hirtelen megváltozott. – Egy nap a tükör már nem ezt mondta neki.

Csendben nézte magát a három tükörben.

– Nem?

– Nem.

Ekkor valami megcsillant a tükörben. Valami, ami korábban nem volt ott.

– Anya? – suttogtad a csillogásra meredve.

És a csillogás lassan formát öltött. Anya tükörképe mögött sötéten villódzó jelenés lebegett. Anya megrázta a fejét, és újra beleszívott a cigarettájába. Ő is a jelenést nézte. Mintha nem is lepődött volna meg rajta.

– Valami mást mondott – mondta a formára meredve. Miféle alak volt az? Valami vagy valaki?

Valaki.

Anyát bámulta az az alak. Érezted, hogy bámulja, pedig nem is volt szeme. Csak körvonala. Emlékszel?

– Mit mondott?

– Valami borzalmasat – mondta Anya az alakra meredve, aki visszameredt rá. – Valami elkerülhetetlent. Az igazat.

De mit? Micsodát?

Anya újra és újra megrázta a fejét. Úgy nézett a tükörbe, mintha mindjárt elsírná magát. A jelenés szánakozva nézett vissza rá. Magad sem tudtad, miért, de úgy érezted, csak megjátssza a szánakozást. És akkor elfordult. Levette a szemét Anyáról, és rád nézett. Mert volt szeme, nem láttad, de érezted. Hideg tekintete volt. Csak nézett, és elmosolyodott. Tudtad, hogy mosolyog, de persze szája sem volt. Csak egy sötét kontúr. Egy férfi csillogó körvonalai.

Félned kellett volna. Tényleg. Nyilvánvalóan. De te nem féltél, ugye? Amikor megérezted magadon a tekintetét, hirtelen minden kivilágosodott. Mintha csillagok ragyogtak volna a hálószobád mennyezetén. Mint a nagymamád csillárján. És elmosolyodtál.

– És azután mi történt, Anya? – Egyenesen a jelenés szemébe néztél, mert most már láttad. A tekintete egészen a lelkedig hatolt. Érezted. Rögtön tudtad, hogy férfi, emlékszel?

Anya már nem az alakot nézte. Téged bámult.

– Anya? – kérdezted még mindig magadon érezve az alak tekintetét. – Mi történt azután?

És Anya sötéten elvigyorodott.

– Azután elszabadult a pokol.

Első rész

1.

2016

La Jolla, Kalifornia

A temetés után. Elbújtam Anya fürdőszobájában bőrápolási videókat nézni, most épp a nyakról. Az olcsó, fekete ruha dörzsöl. A kezemben cigaretta, pedig nem lenne szabad. A vécén ülök elegáns kosarai, vörös medúzaszappanjai és fekete törülközőszettjei között. A füst formátlan, szürke felhőkben ömlik a számból. Kifújom az ablakon, ahol még mindig lengedeznek a pálmafák, és még mindig ragyog az idegen nap. Az ég olyan kék, hogy megfájdul tőle a szemem. Mögöttem csipkézett kagylókból kirakott arckendős doboz – Anya valószínűleg sosem tartott benne arckendőt. A mosdókagyló fölött lóg a tükör, a közepén hosszanti repedés. Valahányszor belenézek, töröttnek látszom. Kettéhasítottnak. A márványpulton a parfüm, amelyet egész életében használt, mellette a Chanel Rouge Allure rúzs arany-fekete tokban. Egy ezüsttálcán néhány vörös tégely és üvegcse. Az arcodra, drágám. Az arcodra. Szinte hallom Anya hangját. Mindent bevetünk, amit csak tudunk, nem igaz? És rám villantja a gyönyörű asszony cinikus mosolyát, mint aki tudja, hogy már nem lesz fiatalabb.

Igen, Anya, felelném. De neked nem kell. Neked nincs szükséged ilyen praktikákra.

Nem nézek meg semmit közelebbről.

Helyette a telefonomon pörgő bőrápolási videót bámulom. Kiszáradt szemmel figyelem dr. Marvát, aki megnyugtató brit akcentussal mesél nekem szegény, szegény nyakamról. A videónak a „Hogyan mentsd meg a nyakad” címet adták. Láttam már korábban. Ez az egyik kedvencem.

Dr. Marva lágy, de határozott szavai betöltik anyám fürdőszobáját.

– Elmulasztjuk ápolni a nyakunkat – mondja szomorúan. És valóban szomorúnak tűnik fehér selyemblúzában. Mintha gyászolna bennünket és a nyakunkat. – Gyakran megfeledkezünk róla, nem igaz?

Egyenesen rám néz aranyszínű szemével. Mint mindig, most is önkéntelenül bólintok.

– Igaz, Marva – suttogom. – Tényleg megfeledkezünk róla.

– Ez roppant tragikus – rázza a fejét Marva. – Hiszen ott már így is olyan vékony a bőr!

Hát nem Anya is mindig ezt mondogatta nekem? A nyak sosem hazudik, Belle. A nyak őszinte és könyörtelen. A lelkedet tükrözi. Mindent megmutat belőle, érted? És a nyakára mutatna. Én ránéznék, és nem látnék semmit. Csak kék erek hálózta nagy fehérséget.

Látom, Anya, feleltem mindig.

A telefonom kijelzőjén Marva úgy rázza a fejét, mintha még kimondani is nehéz lenne a szörnyű igazságokat a nyakról.

– Miféle borzalmak virágozhatnak itt? – simít végig saját nyakán. Duruzsolva folytatja: – Pirosság, természetesen. Esetleg egy-egy barna pigment. Foltokban vékonyodó, öregedő bőr. – Felnevet. – A rettenetek triumvirátusa.

Ahogy ezt kimondja, hátradönti a fejét, hogy megmutassa lehetetlenül fehér, puha bőrét. Érintetlen, makulátlan. Lágyan simogatja vörös körmeivel.

Ezt látva én is önkéntelenül megérintem a saját nyakamat.

Ismét eszembe jut Anya nyaka. Lágy és sápadt, akárcsak Marváé. Mindig medált hordott, hogy kihangsúlyozza a formáját. Aztán a vége felé valamiért megszerette az ékkőformára vágott üvegdarabokat, és mindenféle furcsa alakú ékszert kezdett hordani. Obszidiántőrt. Egy torz, sötétvörös szívet. Ahogy azt a szívet az ujjai közé szorította… Úgy nézett rám a videóhívásokban, mintha elveszett volna arcom sötét erdejében, a tükörben, amelyben alig ismerte fel magát.

Ahogy megsimítom a nyakamat, összerántja a gyomromat a rettegés. Szégyen, de nem Anya emléke miatt. Azért, mert itt-ott megérzem a foltokat és a csúnya csíkokokat.

– Szegény, szegény nyakad – rázza a fejét Marva. Úgy néz rám, mintha valóban látna. – Ráférne egy kis feszesítés és fényesítés, nem igaz?

Igen, Marva. Ráférne.

Kopp-kopp!

Sylvia. Érzem, hogy ő. Apró ujjpercei tovább zörgetik az ajtót. Negédes hangja a csontomig hatol.

– Mirabelle? – kérdezi. – Mira, bent vagy?

Szörnyű érzés az ő hangján hallani a nevemet. Anya hangjára gondolok. Telt, mély, egy kis francia akcentussal. Csak akkor hívott Mirabelle-nek, ha mérges volt. A Mirát sosem hallottam tőle, bár manapság már ez lett a divat. Mindig Belle-nek szólított. A vége felé persze már csak zavartan meredt rám. Ki vagy te? – suttogta. Ki vagy?

Lehunyom a szemem, mintha megütöttek volna. A cigaretta hamuvá égett a kezemben.

Újabb kitartó kopogás.

– Halló? – kérdezi Sylvia. – Bent vagy?

Nem hagyhatom figyelmen kívül. Be fog nyitni. Végignézhetem, ahogy megpróbálja elfordítani a kristálykilincset, és miután rájön, hogy zárva van, visszatér egy csavarhúzóval és egy hitelkártyával. Talán berúgja apró, Gucci-talpú lábával. Mindezt persze az aggodalom mosolygós álarca mögött.

Kinyitom az ajtót. Hátralépek, megigazítom kis fekete ruhámat. Ruha ez egyáltalán? Inkább egy furcsán szabott zsák. Úgy lóg rajtam, mintha mély depresszióban szenvedne. Talán így is van. Természetesen Sylviától kaptam kölcsön. Az Anyával közös, Belle a bálban nevű ruhaüzletükből hozta. Sok évvel ezelőtt én is ott dolgoztam, aztán elhagytam Kaliforniát, és visszatértem Montrealba. Elhagytam Anya ruhaüzletét, hogy egy másikban dolgozzam. Elhagytál engem, mondaná Anya.

Itt is van, aranyom, mondta Sylvia tegnap, amikor átnyújtotta ezt a bánatos fekete rongyot és a vállfát. Ahogy aranyomnak nevezett, beleborzongott a lelkem.

Ha szükséged lenne ruhára a… partihoz. Úgy tűnik, manapság így nevezik a temetéseket Kaliforniában. Partiknak. Végigmértem a formátlan feketeséget, és arra gondoltam, mióta kínál Anya ilyen zord árukat az üzletében. Azonnal vissza akartam utasítani. A leghatározottabb, leghidegebb köszönöm, nemmel. Csakhogy valóban szükségem volt valamire, amit felvehetek. Semmit sem hoztam magammal az útra. Múlt hét óta megállás nélkül rohanok. Mióta megcsörrent a telefonom a munkahelyemen, és egy rendőr szólt bele. Mirabelle Nour?

Igen.

A maga édesanyja Noelle De… De…

Des Jardins, segítettem ki. Francia. Azt jelenti, „a kertekből”. És amint kimondtam, hogy a kertekből, már tudtam. Pontosan tudtam, miért keres a rendőr. Mint kiderült, baleset történt. Egy késő esti séta az óceán partján, a sziklák peremén. A mélybe zuhant. A holttestet reggel találta meg egy férfi, aki éppen a bernáthegyijét sétáltatta.

Hát, Anya imádta a bernáthegyiket, feleltem. Nem tudom, miért mondtam ezt. Fogalmam sincs, Anya kedvelte-e a bernáthegyiket. Hosszan hallgattunk. Mintha marok szorult volna a torkomra. A ragacsos hidratáló spré, amelyet éppen előtte fújtam az arcomra, kezdett megszáradni.

Nem bűncselekmény volt, mondta végül a rendőr.

Természetesen, feleltem. Hogy is lehetett volna? Éreztem, hogy a testem anyaga megváltozik. A falon lógó tükörbe néztem. Ott álltam mereven a kassza mögött fekete vintage ruhámban, a telefont szorongatva. Mintha egy vásárlóval beszélnék.

Őszinte részvétem, mondta a rendőr.

A tükörképemre meredtem. Láttam, ahogy az ajka megformálja a szavakat, amelyeket bizonyára kimondtam. Köszönöm. Köszönöm, hogy értesített, biztos úr. Hálás vagyok érte.

A rendőr habozott letenni. Talán arra számított, hogy sírni fogok, de ez nem történt meg. Egyrészt a munkahelyemen voltam. Másrészt a főnököm, Persephone is ott állt mellettem.

Minden rendben, Mira?, fordult felém, miután letettem a telefont. Mint mindig, most is úgy öltözött fel, mintha gót buliba készülne. Túlságosan sápadt, púderezett arcán aggodalomféleséget véltem felfedezni. Az üzlet fényei megvilágították sminkje apró repedéseit.

Meghalt az anyám, mondtam, mintha csak az időjárásról beszélgetnénk. Lezuhant valami szikláról. Egy bernáthegyi találta meg.

Ezután? Mögém húztak egy széket, rárogytam. Egy üveg orosz piát nyomtak az ajkamnak. Hideg, keserű szilvaíze volt. Kollégáim, a vintage ruhát viselő eladók félkörbe álltak előttem, és franciául azt suttogták, szörnyű, igazán szörnyű. Méhkasfrizuráikat és csavart kontyaikat rázva kinyilvánították legőszintébb részvétüket. Magamon éreztem füstös cicaszemüket. Arra vártak, hogy elsírjam magam. Tartottak tőle, hogy ott fog megtörténni, az üzlet kellős közepén. A rádióból az It’s My Party szólt. Borzalmas, hogy megengedték volna nekem. Elnézést kértem a felhajtásért. Ne haragudjatok, mondtam anélkül, hogy a szemükbe néztem volna.

Mon Dieu, Mira, ne kérj már bocsánatot, mormogták. Ebben a pillanatban megjelent egy vásárló az ajtóban, és bizonytalanul nézett kis társaságunkra. Segíthetek? – kérdeztem tőle. Egy konkrét ruhadarabot keres? Úgy indultam felé, mintha ő lenne a fény az alagút végén. Mondja el, mit szeretne, és segítek!

Hazafelé az Uberben megvettem a repjegyet San Diegóba, miközben sűrűn kortyolgattam a Persephone-tól kapott töményet. Mire a lakásba értem, elfogyott. Még a folyosón is alig tudtam átbotorkálni a szomszédhoz a macskámmal, Luciferrel. Úgyis jobban szerette Monsieur Lamot, mint engem. Amint Monsieur Lam kinyitotta az ajtót, Lucifer azonnal kiugrott a kezemből, és beszaladt az előszobájába. Meghalt az anyám, mondtam neki, amikor meglepetten rám pislogott. Ó, jaj, sóhajtotta az arcát vakarva. Monsieur Lam bőre hihetetlen. Irigylem a ragyogását. Gyakran töprengek rajta, mi lehet a titka. Valamiféle erjesztett kivonat? Gombatalpelixír? Sosem mertem megkérdezni. Nem jössz be egy teára? – kérdezte. Láttam a szemében, hogy menten összeesne, ha elfogadnám a meghívást. Monsieur Lam saját belátása ellenére is igen illedelmes, akárcsak én. Nem, köszönöm, feleltem. Készülődnöm kell holnapra. Be kell pakolnom. Bólintott. Nyilván készülődnöm kell. Mindketten tudtuk, hogy semmi ilyesmit nem fogok csinálni. Egész éjjel Marvát fogom nézni, és közben kétszer megtisztítom a bőröm a sötétben, hámlasztok, magamra pakolom a sok réteg krémet és olajat, és minden réteget a két tenyeremmel dörzsölök be vörös arcomba. Monsieur Lam is hallaná a videókat, mint minden éjjel. Elvégre csupán egy vékony fal választotta el a hálószobáinkat.

Másnap, amikor felnyitottam a bőröndömet La Jollában, a hotelben, csak egy francia krimit, alsóneműt és hét cipzáras tasak bőrápoló terméket találtam benne. Úgy tűnik, nem felejtettem el a Botanical Resurrection szérumot, a Diamond-Infused élénkítő szemápolót és a három kedvenc hámlasztómat sem. Beraktam a kollagénes Orfeuszvirág-peptid pakolást, a zöld teás-berkenyés dúsítót és a Liquid Goldot, illetve a Dewy Bio-Radiance Snow Mushroom arcpermetet és az Advanced Luminosité csiganyálkát is a többi MSZE-vel – Marva Szerint Elengedhetetlen termékkel – együtt. Csak ruhát nem pakoltam magamnak. Még jó, hogy Sylvia a segítségemre sietett.

És most itt áll az ajtónyílásban, a tekintetében szörnyű együttérzéssel.

– Jól vagy, aranyom? – kérdezi. Aranyom, már megint. Most is beleborzong a lelkem. A hangja éppolyan szúrós-édes, mint a nappalit betöltő ibolyaillat és paradicsommadár-parfüm. Úgy néz rám, mintha sírnék. Persze nem sírok. Valószínűleg a kék égtől fáj a szemem. Vagy a Diamond-Infused élénkítő szemápolótól. Hatásos szer, felemeli, feszessé teszi és kivilágosítja a bőrt. Néha belefolyik a szemembe, amitől úgy tűnik, mintha könnyeznék. De talán igazi könnyeket érzek lecsorogni az arcomon – sós nyomukban kiszáradt csíkokat hagynak maguk után. Aki nem ismeri ezt a szemápolót, könnyen gondolhatja, hogy sírok, ezért gyakran megkérdezik tőlem, jól vagyok-e. Ezeknek az embereknek sosem beszélek a szemápolóról. Mindig csak azt felelem, jól vagyok.

– Jól vagyok – mondom Sylviának.

– Biztos vagy benne? – Nyilvánvalóan rosszallja, hogy leléptem a temetésről. A nappali tele van az ő kankalinjaival és háromszög alakú szendvicseivel, meg olyan emberekkel, akiket soha életemben nem láttam, mégis azt mondják, ismerték Anyát. Mind biztosítanak együttérzésükről.

Fogadd részvétemet!

Jobb helyen van már.

A lélek örökké él, nem igaz?

Valóban? – kérdeztem vissza. Tényleg szerettem volna tudni. Csak csendben pislogtak. Inkább hálásan bólintanom kellett volna, és azt felelnem, így van. Örökké él. Köszönöm. Ehelyett némán meredtem rájuk. Valóban? – ismételtem suttogva. Ittam egy kortyot az italból, amelyet pezsgőnek hittem. Almabor volt, de pezsgőspohárba öntötték ki. Ez nem pezsgő, hallottam a saját hangomat.

Egy kis aperitif, válaszolta valaki. Hát nem zamatos? Sylvia mindenre gondol.

Igen, bólintottam. Aztán azt mondtam, bocsássanak meg egy percre! Ki kell mennem.

Ugyanezt mondom Sylviának is az ajtóban.

– Ki kellett jönnöm egy percre. Bocsáss meg.

Azzal a fürkésző tekintetével nézett, amely elől mindig elhúzódtam, mert úgy éreztem magam, mintha reflektor fénye vetülne rám. Mintha arcom csukott ajtajának kulcsát keresné. A pulton fekvő telefonra pillant. A képernyőn Marva kimerevített képe, amint éppen a nyakát simogatja. Gyorsan érte nyúlok, a zsebembe tuszkolom.

– Remélem, elégedett vagy a partival – mondja.

– Persze, Sylvia – hazudom bólogatva. – Minden nagyszerű. Köszönöm. Köszönöm, hogy megszervezted.

– Természetesen nálam is lehettünk volna, de édesanyádnál a kilátás annyival szebb az enyémnél. – Átnéz a vállam fölött, a fürdőszoba túloldalán hullámzó óceán felé. Én azóta nem tudtam ránézni, hogy megérkeztem, pedig a hullámok zúgásától minden éjjel hosszan forgolódom. Még az álmaimba is bekúszik.

Sylvia felé fordulok, aki nyugodtan mosolyog a víztömegre, amely elvette Anya életét. Csak a lágy hullámokat látja, a gyönyörű kilátást. A saját jövendőbeli kilátását, ha ügyesen mesterkedik. Talán saját mosolygó tükörképét nézi. Az ujjaim szinte megrándulnak, olyan szívesen a vékony kis nyakára kulcsolnám őket. Észreveszem, milyen foltos a nyaka. Sylvia nem használ krémeket, se fényvédőt.

– Gyönyörű kilátás, nem igaz? – Anya parfümjére, a rúzsra és az arcára használt vörös üvegcsékre és tégelyekre pillant a márványpulton. – Valóban imádta ezeket a termékeket.

– Igen.

– Végül is mindnyájunknak megvan a maga kis gyönyöre. Az enyém a cipők. – Rám mosolyog, aztán lepillant unalmas lapos cipőbe szorított lábacskájára. – Azokat persze édesanyád is imádta.

– Igen. – Újabb cigarettára gyújtok Sylvia előtt. Látom, hogy rosszallja. Csak néz rám a füstön át, de nem szól semmit. Elvégre gyászolok. Vannak jogaim, nem? Szívesen az arcába fújnám a füstöt, de természetesen bocsánatkérések közepette elhessegetem. Kényszeredetten elmosolyodik.

– Mennyi ideig maradsz?

A három nappal ezelőtt megtett, egész kontinenst átszelő repülőútra gondolok. Még csak három napja volt? A tabletták, a reptéri bor és aztán a repülőn felszolgált bor egészen az ablak melletti üléshez szögezett. A szépészeti videók folyamatosan lefagytak a telefonomon, ezért egy idő után kénytelen voltam az eget bámulni. A napszemüvegemet sötétedés után sem vettem le. Pedig már csak a szárny végében villogó vörös fény látszott a feketeségben.

– Kivettem nagyjából egy hét szabadságot – felelem.

– Szabadságot? – Úgy tűnik, meglepte, hogy dolgozom. Hát nem merültem egyszerűen feledésbe, miután elhagytam La Jollát? – Ó, a ruhaüzletben! Mi is a neve? Valamilyen Csajok, ugye?

– Bájos Csajok.

– Bajos, de jó! Az alma nem esett messze a fájától. – Elmosolyodik, bizonyára az Anyával közös boltjukra gondol. Ahogy ő hívja, a mi kis üzletünkre. Sosem szokta kimondani, hogy Belle a bálban. Nem tetszik neki, hogy a név rám utal, és már azelőtt megvolt, hogy beszállt volna. Az elutazásom után Sylvia nagyobb szerepet töltött be a boltban, de már jóval korábban beférkőzött. Ropogós, fehér inge és gyöngysorai folyamatosan befurakodtak a látóterembe, hogy fölöslegesen megigazgassák a kiállított ruhadarabokat. Milyen rendszerető, mondta Anya mindig. Olyanok vagyunk, mint a jin és a jang. És Sylvia erre még szélesebben mosolygott. Sylvia, mihez kezdenék nélküled? – kérdezgette Anya. Jobblétre szenderülnél, felelte Sylvia. És egyedül én tudtam, hogy félig komolyan mondja.

– Montreal – sóhajt Sylvia. Borzalmasan hangzik az erőltetett francia kiejtése. Kiül arcára a sóvárgás, mintha visszavágyna a városba, ahol sosem járt. – Olyan elegáns! Noelle minden bizonnyal onnan szerezte ízléses stílusát. Édesanyád olyan kifinomult volt! – Körbenézett a fürdőszobában. – Kell majd segítség az összepakolásban, ugye?

– Megoldom, Sylvia. Tényleg. – Nyugodtan beszélek. Nyájasan. Végtelen türelemmel.

– Örömmel átjövök – erősködik. – Csak szólj!

– Mindenképpen. Köszönöm. Most azt hiszem, visszamegyek a hotelbe. Pihennem kell. Nem sokat aludtam az éjjel.

Egyáltalán nem aludtam. Álmatlanul forgolódtam a parfümillatú sötétségben. Egyik szememet mindig nyitva tartottam. Becsekkoláskor a recepciós azt mondta, óceánra néző szobát ad nekem, mintha ajándékba kapnám. Azt ígérte, hogy a hullámok zúgása álomba ringat majd. Mindig így van, mosolygott. Higgye el! Hát most nem így lett. A víz haragosan zúgott, a legkevésbé sem nyugtatott meg. És ott volt előttem a kép, amelyet még a sötétben is ugyanolyan élesen láttam. Anya a vörös-fehér selyemköntösében. Ahogy a fekete vízbe zuhan, az éles sziklák közé.

– Megértem – bólint Sylvia. – Nagyon fáradt lehetsz.

Nagyvonalú mosoly. Annyira együttérez velem…

– Mindenesetre ugorj be a mi kis üzletünkbe, mielőtt hazarepülsz! Édesanyád hagyott bent néhány holmit. És van pár dolog… amit meg kellene beszélnünk. Természetesen csak akkor, ha készen állsz rá.

Pár dolog? Megbeszélnünk?

– Milyen dolgok, Sylvia? – kérdezem ezúttal élesebb hangon.

– Mindennek megvan a maga helye és ideje, aranyom. Nem igaz? – Nagyon óvatosan, szinte dorgálva mondja, mintha én viselkednék szörnyen illetlenül.

– A maga helye és ideje. Dehogynem. Bocsáss meg!

Kifurakodom Sylvia mellett a folyosóra. A fal mentén végig tükör fut. Ez is repedt, mint a fürdőszobai. Újabb tükör, újabb repedés. Mintha Anya nekinyomott volna egy hegyes gyémántot, miközben elhaladt mellette. Különös. Valahányszor belenézek ezekbe a tükrökbe, kiráz a hideg. A nappaliban is van még néhány. Számtalan különböző formában és méretben. Egy egész falnyi repedt tükör, mindegyik súlyos, fekete keretben.

A nappaliba időközben még nagyobb tömeg gyűlt, a tükrök miatt úgy tűnik, mintha végtelen sokan gyászolnák Anyát. Valóban ismerte mindegyikőjüket? A legtöbbet sohasem láttam.

– Milyen szomorú, milyen szomorú – mondják. Ilyen fiatalon! A vízbe zuhant? Vagy leugrott? Borzalom…

Aztán az óceán felé fordulnak, és megborzongnak. Vagy témát váltanak. A közelgő nyaralásról beszélnek. Arról, hogy milyen forgalmas a 805-ös út. Hogy mit mondott Trump tegnap a Foxon – sosem fogják megválasztani.

– Bárcsak örökre Obama lehetne az elnök!

Mindenki úgy tartja a kezében Sylvia kamupezsgőjét, mintha valódi lenne. Amint belépek a helyiségbe, együttérzőn mosolyognak. Sugdolózás és halk beszéd hallatszik mindenfelől.

– Azt hiszem, a lánya. Nehéz lehet. Micsoda rejtély az élet! Micsoda rejtély!

Kibírhatatlan ez a sok fejrázogatás. El kell tűnnöm innen, a szánakozó tekintetek és az üres, értelmetlen megjegyzések elől. Felveszem a napszemüvegemet, és kifejezéstelen arccal elindulok. Átsietek a nappalin, tekintetemet a bejárati ajtóra szögezem. Van egy tervem. Elviszem Anya sötétezüst Jaguarját. Visszatérek a rózsaszín hotelbe. Beszállok a liftbe, bemegyek a szobámba, és elreteszelem az ajtót. Befekszem az ágyba, és ott is maradok. Hallgatom az óra ketyegését, a hullámok zúgását, és a nap lassan lemegy, véget vet ennek az átkozott délutánnak. És leszáll az éjszaka. Ez ad némi reményt.

Biztos, hogy nem maradsz még? – kérdezi az arcuk, ahogy végignézik a távozásomat. Máris mégy? A kezemben tartott cigarettára pillantanak, majd füstös szemhéjamra, miközben igyekszem átjutni közöttük.

– Bocsánat, elnézést… – mormogom, holott nem érdemlik meg.

Amikor kijutok a lakásból, valami lecsendesedik. Dörömböl a szívem. Valamelyest megkönnyebbülök, már tudok lélegezni. A verandán állok, és lélegzem. Pálmafák. Ragyogó kék ég nyúlik a végtelenbe. Már nem is olyan idegen. De itt is vannak néhányan, körülöttem téblábolnak. Képtelenség szabadulni tőlük, pedig mást sem akarok. Ezeknek az embereknek fogalmuk sincs. Soha nem is volt fogalmuk.

Miről nem volt fogalmuk? – kérdezi bennem egy hang.

Ekkor észreveszem, hogy van itt még valaki, távol az egymás között susmorgó csoportoktól, csak áll, és a vizet nézi. Csak néz és mosolyog. Úgy támaszkodik a veranda korlátjára, mintha egy hajó fedélzetén utazna. Vörös ruhát visel. Vöröset temetésen? Jól látom? Igen. Sötétvörös, uszályos selyemruha. Gyönyörű, ez tagadhatatlan. Anya is így gondolná. Van még valami szokatlan benne, de micsoda? Talán az éles metszésű arca és tükörsima bőre. Láttam már valahol korábban? Jókedvűnek tűnik. Olyan jókedvűnek, hogy szinte hallom, ahogy énekelget magában. Neki is vörös a haja, mint Anyának. Vörös haj, vörös ruha, vörös ajak. Olyan, mint a tűz. Tűzként lobog Anya verandáján. Ahogy észreveszem, felém fordul, arca elsötétül, majd felragyog. Érzem, ahogy a lelkem mélyére néz fakókék szemével. Valami mélyen bennem kitátja az állkapcsát. Kíváncsian figyel, mintha szellem lennék. Vagy álomkép.

– A rózsák útjára lépett – szólal meg. Mosolyog, mintha örömteli hírt mondana. Amikor kimondja, hogy rózsák, vörös villanást látok. Hirtelen betölti az egész látóteremet, mintha köd ereszkedne elém. Aztán eltűnik. Csak a vörös ruhás nő marad a ragyogó kék ég előtt.

– A rózsák útjára – ismétlem. Mély transzba kerültem, és valami hideg árad szét bennem. – Mi a rózsák útja?

Válaszul csak mosolyog.

– Mi a rózsák útja? – kérdezem ismét. – És ki maga?

Ekkor valaki félrevon. Izzadt férfi, nem ismerem fel. Komor feleségével áll. Szeretnék elmondani, hogy tiszta szívből együttéreznek velem. A férfi a vállamra teszi a kezét. Nehéz keze van, erősen markol.

– Egyszer láttuk édesanyádat egy darabban – mondja. – És sosem felejtettük el, ugye?

A feleségére pillant, aki nem szól semmit. A férfi mindenesetre nem felejtette el. Az asszony komoran bólint.

– Ragyogott – folytatja a férfi könnytől vörös tekintettel. Arra gondolok, hogy mégiscsak kell lennie valahol alkoholnak ezen a partin. – Ő volt a színpad csillaga.

És olyan kedves volt velük az előadás után! Ez az, amit sosem fog elfelejteni. Hogy milyen kedves volt Anya. Olyan bájos, olyan szerény. Egy pillanatig sem viselkedett dölyfösen, pedig ilyen szépséggel, ilyen tehetséggel könnyen megtehette volna. De nem, ő két lábbal a földön maradt. El tudom képzelni, hogy Anya eljátssza, hogy érdekli ezeknek az embereknek az élete. Úgy szívta magába a férfi rajongását, mint a velőt a borjúcsontokból, amelyet mindig petrezselyemmel és egy kis sóval evett.

A képükbe akarok nevetni. Két lábbal a földön, anyám? Aztán arra gondolok, mi maradt belőle. Hamarosan valóban a földbe kerül. Hirtelen ismét úgy érzem, nem kapok levegőt.

– Elnézést – mondom, és elhaladok mellettük.

A vörös ruhás nő időközben eltűnt. Űrt hagyott maga után. A korlát túloldalára ültetett rózsabokrokra meredek. Olyan sugárzó vörösek, hogy szinte belefájdul a szemem. A szirmaik reszketnek a szellőben. Olyan élénken ragyognak a fényben…

2.

A tengerparton álló rózsaszín hotelnek van egy kis bárja közvetlenül a víz mellett. Nem tudom, miért jöttem ide. Nem engedhetem meg magamnak ezt a helyet, és ha jól vettem ki az ügyvéd szavaiból, az anyagi helyzetem nem sokat fog változni. Holnap reggel beszélünk, mondta Chaz, miután megkértem, hogy árulja el a rossz hírt. Kérlek, feleltem. Holnap, erősködött. Érkezésem óta ebben a hotelben lakom. Nyilván félek a számlától, de Anya lakásában lenni egyedül sokkal ijesztőbb. Holnap persze szembe kell néznem vele. Össze kell pakolnom. De ott még nem tartunk.

– Egy személyre kérnék asztalt – mondom a pincérnek. Legalább stílusosan menjek tönkre. Te is egyetértenél ebben, nem, Anya?

– Kövessen! – feleli a pincér. Egy kicsit Tom Cruise-ra emlékeztet, ami egészen mókás. Az is mókás, hogy amikor ránézek, kicsit elszédülök. Talán azért, mert olyan tolakodóan mosolyog rám. Egy óceánra néző asztalhoz vezet, nem érti, amikor a víznek háttal foglalok helyet. Csak mosolygok.

– Egy pohár pezsgőt kérek.

Rám mered. Még mindig zavartan mosolyog. Mi van? – kérdezném legszívesebben. A homlokomra néz. Talán észrevette a halvány sebhelyet? Olyan alakja van, mint egy ferde csillagnak. Már elhalványult, de sosem tűnt el teljesen, pedig seregnyi savval és világosítóval ostromoltam. Alig látszik, nyugtatott Anya mindig. Rajtad kívül senki sem látja. De ez az ember látja. Tényleg látja? Nem illik így bámulni, szeretném mondani. Egy pillanatra azt hiszem, mindjárt rákérdez, de csak annyit mond:

– Szeretném elkérni a személyi igazolványát.

Rámeredek. Komolyan mondja?

Meg se rezzen az arca. Igen, teljesen komoly.

Elfelejtettem, hogy Amerikában így megy ez. A nagyon nyilvánvalóan harminc feletti nőktől is igazolványt kérnek. Átnyújtom a jogosítványomat, hosszan, hunyorogva vizsgálgatja. Tudod, anyám meghalt, akarom mondani. A temetéséről jövök. Igazán fontos nekem ez az ital. Rángatózni kezd az ujjam, úgy megmutatnám neki a születési dátumot. Kanadai jogosítvány, szóval bizonyára fogalma sincs, hol keresse. Türelmesnek kellene lennem, segítenem neki, de őszintén szólva csodálattal tölt el, milyen sokáig tart az egész. Hol rám néz, hol a jogosítványra, újra és újra.

Végül visszaadja.

– Miss?

Miss?

– Igen? – Megacélozom magam, mielőtt kimondaná. Nem fogadhat el nemzetközi iratokat, sajnálja. Szeretné látni az útlevelemet.

Ehelyett csak néz, kissé ábrándosan.

– Bármit is művel… – mondja halkan – …működik.

Önkéntelenül elmosolyodom. A sekélyes öröm tűnő mámora.

– Valóban?

– Nagyon is – feleli. – Nagyon is.

Nem kellene számítania, hogy egy idegen ember mit gondol a bőrömről. Mégis hozzáérek az arcomhoz, mégis jólesik jóindulatú mosolya.

– Köszönöm – suttogom. A Marva szerint elengedhetetlen üvegcsékkel és tégelyekkel teli fürdőszobapultomra gondolok. A fényvédőkkel és fiatalító sprékkel teli táskámra. – Nagyon sokat teszek érte.

Engem is meglep, hogy elmondom. Soha senkivel nem szoktam megosztani. Hiszen magadért teszed, nem igaz? – szokta Marva mondani. Örökre kettőtök titka marad: a tied és a tüköré.

A pincér elmosolyodik.

– Máris hozom a pezsgőjét.

Az ital hűtött üvegben érkezik, bugyborékol, mint egy varázsfőzet. Olyan, mintha csillagokat innál, Belle, mondaná Anya. Mindig a szememet forgattam, amikor ezt mondta, és most mégis itt vagyok, pezsgővel a kezemben. Marva szerint az alkohol a kollagén ellensége. Kiszárítja a tested. Ha szép bőrre vágysz, azonnal abba kell hagynod az ivást, mondja szigorúan. Legtöbbször, amikor ezt a videóját nézem, mégis egy nagy bögre pezsgőt kortyolgatok. A másik kezemben pedig általában cigaretta, ami Marva szerint szintén tiltott dolog. Úgy érzem, leteremtettek, förtelmes vagyok, bűnös. De Marva azt is mondja, mind emberek vagyunk, nem igaz? Mindnyájunknak megvannak a magunk kis gyönyörei, amelyek enyhítik valamelyest ezt a halandó életet. Nem igaz?

De, igaz, bólogatok. Marva olyan együttérző, hogy könnyekig hatódom tőle. Érti a paradoxonokat. Légy elnézőbb magaddal, mondja lágyan, mélyen a szemembe nézve. Mintha tudná. Mintha pontosan tudná, milyen kegyetlen tudok lenni.

Megiszom egy pohárral, aztán még eggyel. Nem térek vissza a hotelszobába, hogy elkezdjem az esti rutinomat, pedig érzem az arcomra tapadó port és kis szemcséket. A sok kis gyököt, amelyek beássák magukat a bőröm alá, és most is éppen oxidálják a húsomat. Ideje lenne már egy alapos tisztításnak, aztán egy regeneráló körnek és három hámlasztásnak. Utána bedörzsölném az arcomat jótékony hatású cinkkel. De egyelőre még nem kezdek bele. Az ég rózsaszín lángokban ég, a pálmafák feketednek. A hátam mögül hallom a hullámok zúgását. Ma este nincsenek sokan a bárban. Csak egy laptopot bámuló, kattintgató férfi. Gondolom, túlórázik. Szellő fúj át a teraszon. Langyos. Jóleső. Már el is felejtettem, hogy Kalifornia ilyen. Még a szellő is álomszerű. Hol lennék most Montrealban? Valószínűleg én is túlóráznék. Az üzlet sakktáblás padlóját bámulnám. Nem néznék a falakra szerelt tükrökbe. Nem akarnám látni az arcomat azok után, hogy egész nap erőltetetten mosolyogtam az éles fényben. Még mindig mosolyognék, hátha az utolsó pillanatban lép be egy vásárló. A kis ezüstcsengő hangját néha álmomban is hallom. Most is itt van a fülemben. Olyan nagy reményekkel szoktak belépni az üzletbe! És mit akarnak? Soha nem csak egy ruhát. Ezt Anya tanította meg nekem. Azt mondta, élményre van szükségük. Átváltozásra. Egy csipetnyi varázslatra.

Nem tudok segíteni, mondanám nekik legszívesebben. Az vagy, aki vagy. Hidd el, én aztán tudom. Nincs menekvés. Álmaimban ezt szoktam nekik mondani. Beavatom őket a szörnyű igazságba. A valóságban persze csak mosolygok. Azt mondom, nagyszerűen fest, még ha igazából ocsmány is. Azta, játszom meglepetten. Tudja, mit? Ez a blézer tökéletesen kiegészítené ezt a szettet! Nyilván hazudok. Nincs is szett. A blézer nem egészít ki semmit. Mégis mindig hisznek nekem. Összeráncolt szemöldökkel vizsgálgatják magukat a tükörben, és megköszönik a segítségemet. Én egy másik tükör mellől mosolygok, összekulcsolom a kezem a törzsem előtt.

Ilyen késő este, az üres üzletben állva lehullana rólam az arcomat képező maszk. Elcsúszna a mosolyom. Magamnak választanék zenét, nem a vásárlóknak. Valami álomszerű, sötét dallamot torzításokkal. Lehunynám a szemem, és gyönyörűen elmerülnék benne. Anya mindig azt mondta, olyan zenéket hallgatok, amilyeneket egy túlvilági temetésen játszhatnak. Vagy a legsivárabb partin. Le tudnád halkítani a Sivár Partit, drágám? Néhányan szeretnénk élvezni az életet. Mindez azokban az órákban történik, amikor a próbababák együttesen úgy döntenek, hogy félelmetesek lesznek. Mintha mind halványan somolyognának. Makulátlan fehérségük Anyára emlékeztet. Ilyenkor még talán fel is hívtam néha bűntudatból. Vagy mert hiányzott. Az utolsó néhány beszélgetésünk alatt furcsán csengett a hangja. Halló? Halló? – kérdezgette a telefonban. Mintha sötét éjszaka lenne, és fogalma sem lenne róla, merre jár éppen.

Anya, mondtam egy próbababára meredve.

Ki az?

A lányod.

Csend. Ki?

Belle, a lányod. Anya, mi…

Ó, Belle a bálban! Napfényem, hát persze! Napfényemnek becézgetett. Napfénynek, éppen azért, mert szerinte olyan voltam, mint egy esőfelhő. Egy igazi kis savanyú cukorka. Napfénynek nevezett, mert nem voltam az.

Itt huszonkét fok van, szép, napos idő. Olyan kék az ég… olyan magányos látvány, Belle. Látnod kellene.

Magányos?

Azt mondtam, magányos? Azt akartam mondani, magasztos. Igen. Látnod kellene.

Láttam, Anya. Minden rendben? Csak mert kicsit…

Minden rózsás. Csillagokból varrt ruha van rajtam. Kézi ölésekkel… öltésekkel. De az a kérdés, te hogy vagy, Napfény? Még mindig hámlasztod az arcod?

Nem, feleltem, pedig természetesen hámlasztottam. Hét különböző savat használtam felváltva, Marva szavaival élve mindegyiket más-más bőrállapothoz. Mindig volt nálam Universal Brightening hámlasztó, Overnight Glycolic Resurfacing Matrix, és persze a háromszorosan hámlasztó Lotion Magique, a kultikus francia elixír, amely néhány országban még mindig illegális. Van egy tiltott összetevője, bűzlik a kéntől és lezsibbad tőle az arcod. Tartottam magamnál a hírhedt, vérvörös Eradikating Ambrosiából is, aminek terpentinszaga van, és úgy néz ki, mint egy kecske friss méhlepénye. Minden éjjel az arcomba masszírozok egyet vagy többet egy vattakoronggal, és a bőröm sikít gyönyörűségében. Istentelenül vörös lesz. Nézem a tükörben, ahogy ég, miközben a fürdőszobát szinte füstként megtölti az a bizonyos állati bűz, áldozati szag.

Nem, hazudtam Anyának.

Anya rosszallóan csettintett. Tudod, hogy a sejtek maguktól is lecserélődnek, Belle. A bűnöd magától is gyönyörű.

A bűnöm?

A bőröd, nyilván. Miért mondanám, hogy a bűnöd? Nagyon vicces. A kulcs az, hogy a természet egy kibaszott csoda.

Valóban az? A próbababára bámultam. Halványan somolygott. Csillogó szeme mintha megmozdult volna. Anya nem szólt semmit. Csend lett, mint a beszélgetéseink alatt oly gyakran. Hallottam a telefonban a hullámok zúgását anyám oldaláról. Engem dorgáltak. Kaliforniában kellett volna maradnom. Boldog lehettem volna. Napfényesebb, testben és lélekben is. De nem, nekem a sötétséget kellett választanom, ugye? Vissza kellett sompolyognom sápadt szülőföldünk fagyos, havas vidékeire. Hogy gondoskodjam Grand-Mamanról, mondtam mindig. Aztán Grand-Maman meghalt, ugyebár, és én mégsem tértem vissza. Nem, úgy éreztem, muszáj továbbra is Montreal árnyai között ólálkodnom, méghozzá ruhabolti eladóként. Micsoda pofon! Miközben ő saját ruhaüzletet vezetett a paradicsom kellős közepén, ahol nyugodtan dolgozhattam volna.

Aztán ott volt a legutolsó telefonbeszélgetésünk is néhány hete. Esti műszak a Csajokban. Vásárlók sehol. Az ablak túloldalán lassú, kövér pelyhekben hullt a hó. Emlékszem, a próbababák ragyogtak a lámpafényben. Úgy tűnt, aznap éjjel még szélesebben mosolyognak. Anya kifulladtan hadart. Folyton franciára váltott, ami csak akkor fordult elő, ha nagyon összezavarodott.

Anya, kérlek, állítottam meg. Mit szeretnél mondani?

Folyékony aranyból készült ruhát vettem fel, úgy éget, mint a nap. A cipőm a legvéresebb vörös. A tükrök megrepednek körülöttem. A hullámok azt suttogják, „entrez, entrez”!

Mi? Anya, megijesztesz.

Belle, ha belenézel a tükörbe, te is azt szoktad látni…? Elhallgatott. Hallottam, hogy szaporábban veszi a levegőt. Azt hiszem, még a szívdobogását is hallottam. Vagy a saját szívverésem dörömbölt a fülemben?

Mit látsz, Anya?

A rózsák útjára lépek, Belle, mondta végül ábrándosan. Emlékszel a rózsákra? Te souviens-tu?

Egy pillanatra vörös köd borította el a látómezőmet. Anya, te gyűlölöd a rózsákat.

Kattanás hallatszott a telefonban, és a beszélgetésnek vége szakadt.

Ott ültem a pénztárgép mögött a mobilommal a kezemben, és arra gondoltam, mi a fasz? Viharos gyorsasággal vette fel a telefont, aztán viharos gyorsasággal tette le. És magamra hagyott. Magamra, még úgy is, hogy több ezer kilométerre éltem tőle, egy másik országban. Szinte éreztem, ahogy rám csapja az ajtót. A lendülete meglibbentette a hajamat. Ibolyás-füstös illatfelhőt hagyott maga mögött. Mégis mi lehetett vele? Kábítószerezett? Nem, biztosan nem drog van a dologban, nyugtatgattam magam, miközben hazafelé baktattam a hóban és a sötétségben. Anya nem drogozna. Csak a rá jellemző romantikus hajlam és életkedv siklott ki egy kicsit. Valószínűleg csak a kora miatt viselkedik furcsábban. Kicsit belegabalyodott a saját világába és a tükörképébe. (Nekem is óvatosnak kell lennem. Én is ugyanerre tartok? Hát, igen, ugyanerre.) Vagy, isten őrizz, korai demencia lehet? Emlékeztettem magamat, hogy később beszéljek erről Sylviával. És másnap ismét hívjam fel Anyát. Vagy, ha nem is másnap, gondoltam, valamikor a közeljövőben. Hamarosan meg is kellene látogatnom. Elvihetném orvoshoz.

Akkor beszéltem vele utoljára.

Most a telefonom üres képernyőjét bámulom. Egy pillanatra meglátom benne az ürességet. Előttem tátong, sötét és feneketlen. A rózsák útjára lépett, mondta mosolyogva az a nő a temetésen. Mintha olyan nagyszerű lenne. Kék szeme felragyogott.

– Mi a rózsák útja? – kérdezem félhangosan.

Ekkor megrezzen a telefonom. Összekapom magam. Talán egy semmitmondó részvétnyilvánítás az egyik munkatársamtól. Vagy Sylvia emlékeztet kedvesen, hogy ne felejtsek el beugrani holnap a mi kis üzletünkbe. Vagy Persephone érdeklődik, mikor térek vissza a Csajokba. Vegyél ki annyi időt, amennyire csak szükséged van, mondta a kezemet paskolva. Persze nem gondolta komolyan. Szinte hallottam a hangján az óra ketyegését.

Amikor a képernyőre pillantok, látom az értesítést, de nem ismerem fel a nevet. ROUGE. Ki az a Rouge? A szöveg mellett megjelenő ikon egy ovális tükörbe meredő tágra nyílt szemet ábrázol. Egyenesen rám néz.

Rossz hatással van a bőrére a gyász? Kattintson az élő adásért, írja a szöveg.

Ez a szem… Végigfut a hátamon a hideg. Mintha figyelnének. Körülnézek a teraszon, de csak a véres napot látom a hullámok mögé merülni. Csak a feketedő pálmafákat, ahogy hajladoznak a langyos szellőben. Tom Cruise-t, amint a pultnál fütyörészve hattyút hajtogat a szalvétákból. Hideg, sikamlós nyugtalanság fog el. Látom a néhány asztallal arrébb ülő férfit, még mindig a laptopján kattintgat. Visszanézek a tükörből rám meredő szemre. Baszd meg, gondolom magamban. Baszd meg, és bassza meg az internet összes algoritmusa! Most már a gondolatainkat is lehallgatják? Már éppen kikapcsolnám a telefonomat, amikor hirtelen megpillantom az arcom tükörképét az üveg asztallapon. A látványtól még jobban elhűlök. Nyomorultul nézek ki. Nyomorultul. Rossz hatással van a bőrére a gyász?

– Igen – hallok egy hangot. A saját hangomat. A linkre kattintok.

A képernyőmön vörös ruhás, mosolygó nő jelenik meg. Az a nő a temetésről. Színpadon áll, mellette vörös függöny. Mit keres egy színpadon? Mit keres a telefonomban? Egyenesen a kamerába bámul. Éppen rám, ugyanúgy, ahogy Marva szokott. Igazából kicsit még hasonlít is rá. Ugyanolyan ragyogó szemek, ugyanolyan bölcs kinézet. Mintha látná, hogy itt ülök a teraszon feldúlt arccal, üres pezsgőspohárral a kezemben. Együttérzőn néz rám.

– Bonsoir! – szólal meg. – Jelenleg, éppen ebben a pillanatban ön gyászol?

Megrázza a fejét, mintha pontosan tudná a választ. A háttérben Mozart Requiemjéből a Lacrimosa megy halkan. Hallom, ahogy egy láthatatlan közönség tapsol. A képernyőm sarkában vörösen villog a LIVE felirat.

– Hát persze hogy gyászol. Mindnyájan gyászolunk, nem igaz? És meglátszik rajtunk. Bármennyire nem szeretnénk, meglátszik a tükörben.

A kép ekkor egy sivár fürdőszobában álló nőre vált. Lestrapáltnak, betegnek tűnik, és nagyjából velem egyidősnek. Egyenesen a kamerába bámul, rám, mintha tükörbe nézne, amelyben a nyomorát látja. A homlokát ráncolja. Lassan, a Requiem ritmusára csóválja a fejét, mintha nem hinne a szemének.

– Itt, a Rouge-nál úgy gondoljuk – folytatja a vörös ruhás nő –, a rendszeres hámlasztás nem segít sokat. A valódi megoldás máshol rejtőzik.

Itt, a Rouge-nál? A valódi megoldás? Mi ez, valami kibaszott reklám? Kapcsold ki, mondom magamnak. De továbbra is a képernyőt bámulom. Ismét változik a kép. Most egy vörös medúza hullámzik a sötét vízben. Vörösen pulzál a feketeségben. A szívem szaporábban ver. Mi a fasz? Aztán hirtelen eltűnik. Visszatérünk a fürdőszobába, de ezúttal az egész helyiség ragyog, a nő is. Mindkét oldalán vörösrózsa-csokrok pompáznak magas, fekete vázákban. Még mindig úgy bámul rám, mintha tükör lennék, és önmagát látná. De már mosolyog. A bőre olyan sima, mint az üveg, és egészségesen fénylik.

– Jézusom – suttogom.

A szája sarka felfelé görbül, mintha hallotta volna. Feltart egy tégelyt, amiben vörös színű krém van, közvetlenül ragyogó arca mellé, mint egy almát. Nem ugyanilyen tégelyeket láttam Anya fürdőszobájában is?

– Tehát mi a titok? – szólal meg ismét a vörös ruhás nő. Mintha nem is a telefonom hangszórójából jönne a hangja, hanem közvetlenül a fülembe suttogna. – Szeretné tudni?

Igen.

– A belső – súgja a hang. Ismét a fekete vízben úszó vörös medúza tölti be a képernyőmet. Aztán egyik pillanatról a másikra eltűnik. A ragyogó nő szélesen mosolyog. Közelebb viszi a vörös üvegcsét a szájához, mintha bele akarna harapni. Van valami abban a fényes tekintetben. Mintha ő is látná, ahogy itt ülök, háttal a víznek. A jövő tök üres, és én a torkában vagyok, bámulok be a fekete szájába. A nő pedig látja. Látja és tudja. Nemcsak az igazságot az arcom tekintetében, hanem azt is, hogy mi van mögötte.

– Természetesen az emberi lélekről van szó – mondja a hang.

Leállítom a videót, leteszem a telefont. Mégis tovább megy, mert hallom, ahogy azt mondja:

– Ha a rózsák útjára lép, ön is megtapasztalhatja.

Mi van? Honnan jön ez a hang? A laptopos férfit bámulom, aki néhány asztallal odébb ül. Sötétkék öltöny. A zsebében piros zsebkendő. Olyan meredten nézi a képernyőjét, mint egy perccel ezelőtt én a sajátomat. Ez a férfi? Ugyanazt a bőrápolási videót nézné? Nem lehet máshogy. Még mindig hallom Mozartot. Most felnéz. Miután leállítottam a videót, nyilván neki is megváltozott a hang. Miért változott meg? – ez a kérdés ül az arcán. Csak most látom, milyen jóképű. Napbarnított, szögletes, határozott vonások. Nagyon jól hidratált. Karimás kalapjáról és öltönyéről a régi filmek jutnak eszembe. Amilyeneket Anya szeretett nézni velem. Francia újhullám, hollywoodi noir, többnyire. Imádta az egyik férfitípust ezekből a filmekből: akik olyan titokzatosan megtörtek. Gyönyörűek, de valami nincs rendben velük. Akik mindig moll hangnemben mozognak. Mindig éppen cigarettára gyújtanak. Mindig halványan mosolyognak a füstfelhő mögül, kicsit úgy, mint most ez az ember. Ez Monty Clift, sóhajtaná Anya a képernyőre mutatva. Ő pedig Alain, suttogná áhítatosan, természetesen Alain Delonra gondolva. Ó, Paul Newman! Annyira szeretem Pault, mormogta. Úgy beszélt róluk, mintha a barátai lennének. A férfi most hirtelen a szemembe néz, a telefon felforrósodik a kezemben. Azonnal elvörösödöm, érzem, hogy az egész arcomon ronda foltok terjednek szét. Fordulj el, mondom magamnak, de képtelen vagyok rá. Hideg, világos szeme és cserzett bőre megbabonáz. Mintha mérges lenne. Mintha rajtakaptam volna, vagy ő kapott volna rajta engem valamin. Valami szégyenletesen. Aztán mégis ellágyul. Már-már elmosolyodik. Lecsukja a laptopját, felém emeli pezsgőspoharát, és egy kortyra kiissza. Közben egy pillanatra se veszi le rólam a szemét. Ő Monty, mondaná Anya. Ő Alain. Ő Paul. Az asztalra tesz egy kis pénzt, feláll, és felém fordulva megbillenti a kalapját. Nem tudom eldönteni, hogy üdvözölni akar-e, vagy csak megigazítja a karimát. Mozartot fütyörészve elsétál, én pedig csak nézem bizsergő bőrrel, forró telefonnal a kezemben.