Szöveg © Király Anikó, 2024

Borító © Király Anikó, 2024

All rights reserved

Kiadta a Menő Könyvek,
a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója.

A Manó Könyvek Kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2024.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.menokonyek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Felelős szerkesztő: Edinger Katalin

Olvasószerkesztő: Dér Adrienn

Műszaki vezető: Rácz Julianna

ISBN 978 963 584 612 2

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

I. AMINT A NAP ALUDNI TÉR…

(1898. szeptember 11., Bécs)

Az uralkodó szikrázó tekintettel meredt az asztalán heverő, gyűrött papírlapra. Olyan ellenszenvvel és harcias testtartással állt fölötte, mintha csak egy váratlan hadüzenet furakodott volna be a Hofburg ódon falai közé.

Amikor a küldönce meghozta a pofátlanul csak Ferenc Jóska névre címzett borítékot, olyannyira kijött a sodrából, hogy azonnal felkapta a tintatartót, és olyasfajta elszántsággal vágta hozzá, melyhez hasonlót ifjúkorában, még 1848-ban, az észak-itáliai harctéren érzett. Szerencsétlen fiú tintától és könnyektől koszló arccal menekült az irodájából. A miheztartás végett a császár még a kis levélhordót ezüsttálcával is megcélozta, de a küldönc addigra eltűnt, így a tálca hangos csörömpölés kíséretében először a bejáratban álló kitömött medvének, majd az ajtónak csapódott. Az állat, amelyet Ferenc József a lehető leggyorsabban szeretett volna eltüntetni az irodájából, preparált mivolta lévén nem adott hangot semmiféle méltatlankodásnak, ám a küldönc sírva rohant végig a folyosón.

Pedig kiérdemelte a ráadást, egyenesen a képébe, amiért a császár elé merte hozni a levelet. Bár azért is kapott volna, ha nem teszi, hiszen az uralkodó személyesen utasította minden egyes neki szánt üzenet átadására, még abban az esetben is, ha az nem éppen olyan hangnemben szólította meg, ahogy az az Osztrák–Magyar Monarchia első számú emberének kijárt.

Ezen feladványok közül elsőbbséget élveztek a mindenféle tiszteletet mellőző, az uralkodó nevéből arcátlanul gúnyt űző darabok, hiszen mindegyik ugyanattól az illetőtől származott. Attól, akinek már hónapok óta a nyomában volt, de az minduntalan kicsúszott a markából. Pedig Ferenc József megesküdött rá, hogy amint odakerül, addig szorítja, amíg az életének utolsó leheletét ki nem préseli belőle.

Ahogy magára maradt, Ferenc József felsóhajtott, s mintha hirtelen minden egyes akadály, mellyel uralkodásának ötven éve alatt kénytelen volt szembenézni, egyidejűleg szakadt volna a nyakába. Oly nehéz súllyal rántotta az egyszer mindent és mindenkit kíméletlenül elnyelő föld felé, hogy fáradtan a tömörfa íróasztalba kapaszkodott.

A már-már kétségbeesetten szorító, elfehéredett ujjaira és ráncos kezére pillantott. Nem engedhette meg magának, hogy gyengének lássák, mert abban a pillanatban önmagát is annak érezné. Onnantól kezdve aztán nem lenne elég ereje ahhoz, hogy egyben tartsa a monarchiát. Ezt a hatalmas szörnyeteget, amely egy gyengekezű uralkodót, mint kóbor eb a felé hajított húscafatot, ízlelés és nyom nélkül falná fel.

– Erzsébet magyarjai! – szűrte a fogai közt. – Csak azok mernek így megalázni!

Ferenc engedett a szorításán. Felegyenesedett, megigazította a gallérját, aztán a borítékért nyúlt. Noha sejtette, mit talál majd benne, úgy érezte, a szembesítés egy csöppet sem lesz kellemesebb annál, mint amikor nyakon szúrta egy szabólegény.

A nehéz drapériákkal keretezett ablak felé tartotta a kopertát. A lemenő nap fényében egészen ártatlannak tűnt, ám az árnyéka, mely a mintás szőnyegre vetődött, hosszúra nyúlt, s az ajtóra is felkúszott, mint a borostyán a házak falára. A császár már-már látni vélte, ahogy az egyszerű, szögletes árnyból hirtelen göcsörtös kacsok meredeznek szanaszét, és gyilkos ösztönnel a nyaka felé kapnak.

Megrázta a fejét. Nem engedhette, hogy ez a fojtogató árnyék kijusson a dolgozószobájából.

Ahogy a kezében forgatta a borítékot, a benne hangtalanul dúló indulatoktól akaratlanul is összegyűrte azt. Ha uralkodása alatt valamit megtanult a magyarokról, az az volt, hogy nem féltek hangot adni a véleményüknek és az érzéseiknek. S noha igyekezett ezeket csírájában elfojtani, a századfordulóhoz közeledve érezte, hogy az egység, amelyet vér és verejték árán harcolt ki, a szeme láttára őrlődik fel. Magát és családját is beleértve.

Amennyiben a monarchia egységének életben tartása nem lett volna elegendő, ott voltak még azok a természetellenes és az emberi tudatnak ép ésszel felfoghatatlannak tűnő ügyletek, melyek létezéséről legszívesebben megfeledkezett volna, de a felbontásra váró levél rejtélyes feladója, és a gróf, akivel hamarost találkoznia kellett, gondoskodtak arról, hogy ne lehessen része kegyelemben.

Az uralkodó mélyet lélegzett, majd a levélbontó késért nyúlt, és felhasította a borítékot. A papír szakadása fülsértő ágyúrobajnak tetszett a feszültség csendjétől nyomasztóan terhes szobában.

– Ahogy sejtettem – mormolta, miközben kihajtogatta a borítékban rejtőző lapot –, már megint ez a bosszantó firkálmány.

A nyomtatvány néhol elmaszatolódott, a sarka pedig hiányzott, mintha leharapta volna valaki, vagy valami. Ennek ellenére tökéletesen ki lehetett betűzni a lényeget. A lényeget, ami hónapok óta bosszantotta, akár egy fájdalmas szálka a körme alatt.

Ferenc József már majdnem három éve kereste azt az átkozottat, aki az Éjféli Rémmondó megjelenéséért felelt. A röplap úgy bukkant fel minden évszakban a monarchia nagyobb városaiban, mintha az égből hullott volna alá, s noha már majdnem egy tucat gyanús nyomdán rajtaütöttek a katonái, nem leltek a megrendelő nyomára. Úgy tűnt, a semmiből bukkant fel, és semmivé vált, de amit maga után hagyott, azt az uralkodó, bármennyire szerette volna, egyáltalán nem nevezhette semminek.

Ferenc József a megviselt lapot az íróasztalára ejtette, a tépett borítékot galacsinná gyűrte, majd indulatosan a sarokba hajította. Úgy érezte, mintha gyerekesen dacos mozdulatát egyöntetűen elítélték volna a szoba falain sorakozó festmények alakjai. Bíráskodó tekintetük, az Éjféli Rémmondó legfrissebb példányának a látványa az asztalán és a császárné halála végül mégis a székébe kényszerítette őt. A támlának támaszkodva felsóhajtott.

Mindig túlságosan hivalkodónak, letűnt korok és uralkodók szellemei mauzóleumának tartotta a Hofburgot. Császárné nélkül pedig még inkább.

Ferenc József megvakarta az állát, aztán az asztal lapjára könyökölt. A sötétbarna felületen kirajzolódott a fa erezete. Mint a fák évgyűrűi, saját életének hatvannyolc éve hasonlóképpen rajzolódott ki a lelkén. Nem mert belegondolni, mily elenyésző lehetett azon gyűrűk száma, melyeket nem országa ügyeinek szerteágazó útjain bóklászva töltött.

Nem mintha bánta volna, ám Erzsébet, kinek szépsége vajmi keveset veszített közös éveik előrehaladtával, mindig neheztelt rá, amiért a férfi életében megkérdőjelezhetetlen prioritás illette a Habsburg–Lotharingiai-ház által ráruházott kötelességeket. Még most is, amikor a gyász veszélyes béklyója szorosan a csuklójára fonódott, és készen állt átvenni felette a hatalmat, a császárnak tovább kellett lépnie, ahogy két gyermeke halálakor is tette. Nem nézhetett hátra.

Szintén a kötelesség hajtotta azt a férfit, aki I. Ferenc József zárt ajtaja előtt toporgott. Már háromszor emelte kopogásra a kezét, ám minduntalan elbizonytalanodott. Ilyenkor öklét hosszú kabátja belső zsebébe tuszkolta, és ujjaival finoman megérintette az ott lapuló rézmedált, melybe családja címerét, a két tölgyfaág közül a magasba szálló varjút metszették.

A férfi nem vette a nyakába a régi ékszert, mert igazából a feleségét illette, de ha hozzáért, és érezte a melegségét, akkor könnyű volt elképzelni, hogy nem a saját, hanem a felesége testének hőjét őrzi. Ettől aztán mindig több bátorság járta át, mint amennyivel a születésekor megáldotta őt az Isten.

Az őrök, akik a császár dolgozószobájához kísérték, gyanakodva figyelték minden egyes mozdulatát, pedig már legalább olyan jól ismerték, ahogyan ő kiismerte magát a Hofburgban. Noha a palota káprázatosnak tetszett, sajnos az utóbbi időben gyakrabban hívták, mint ahogy azt még kellemesnek lehetett volna mondani.

A férfi nem különösebben tartott a helytől, hiszen a mindennapi elfoglaltságára való tekintettel nagyon kevés dolog rémítette meg, ám ahogy a végeláthatatlanul grandiózus folyosó zöldes tapétájára emelte tekintetét, a félelem váratlan és meglehetősen kellemetlen vendégként kaparászott végig a gerincén. Hirtelen eszébe jutott saját otthonának, a Pilisben megbúvó Fausztusz-kúriának a könyvtára. Annak is hasonló színű falai voltak, legalábbis azokon a részeken, melyeket nem borítottak könyvespolcok.

Gyerekkora óta először abban a könyvtárban költözött belé a félelem. Az volt az a hely, ahol a felesége beavatta őt egy olyan világba, amelynek a létezését egészen addig a pontig ostoba mendemondának tartotta. Azóta sok víz lefolyt a Dunán: a felesége beteg lett, így a medállal együtt rá maradt a titok is, melyről szintén abban a könyvtárban mesélt a gyermekeinek. Általa szereztek tudomást azokról, akikről jobb volt nem tudni. A tudásnak ugyanis hatalmas ára van, amiért nem biztos, hogy kárpótol a vagyon és a grófi cím.

A férfi végül ujjaival végigszántott a haján, mintha ezzel a mozdulattal lerázta volna a gerincét egyre erősebben markoló félelmet. Emlékeztette magát arra, hogy a rangot leszámítva csak egy egyszerű embertől választja el az a hatalmas, aranydíszes ajtó, és hétszer kopogott, világosan jelezve kilétét.

– Lépjen be!

A császár meglepődött azon, milyen fáradtnak, ugyanakkor fenyegetőnek hallatszott a hangja, mint egy sarokba szorított vadállat, amely már a legkisebb provokációra támadásba lendül. Ahogy meglátta Fausztusz Mihály grófot, legszívesebben rávicsorított volna, hiszen az ő feladatának számított megakadályozni, hogy az Éjféli Rémmondó egy újabb példánya a dolgozószobája asztalára kerüljön. Megítélésén az sem javított, hogy amint benyitott a helyiségbe, rálépett a küldöncnek szánt ezüsttálcára. Egyik lába kifutott alóla, és ha nem kapaszkodik meg a kitömött medvében, akkor cirkuszi bohócokat megszégyenítő műsorszámmal szórakoztatta volna Ferenc Józsefet.

A gróf a legcsekélyebb méltóságot mellőzve markolta a hatalmas medve világosbarna bundáját. A hirtelen mozdulattól az állat üvegszemén megcsillant a nap fénye, mintha éppen újra az élet lehelete bújt volna belé a rémisztő fogakkal tűzdelt, ordításra tátott száján át. A medve jobbra-balra hintázott a talpazatán. A császár a vadállat vérfagyasztó hörgését is hallani vélte, ám csakhamar rájött, hogy a visszataszító hangok a kitömött bestia súlyával viaskodó gróftól származtak.

Pár pillanatig úgy tűnt, egyenesen a nyakába zuhan, amit Ferenc József egyáltalán nem bánt volna, ám végül a vad és a gróf visszanyerte egyensúlyát. A férfi megkönnyebbülve felsóhajtott, aztán megpaskolta a medve orrát.

– Helyedre, te! – mondta kedélyesen, majd a császárhoz fordult. Illedelmesen meghajolt. – Elnézést kérek a véletlen medvetáncért, felség! És kérem, nézze el hiányos tudásomat a báltermi etikett terén, de azért remélem, örömét leli ebben a lenyűgöző trófeában – intett a medve felé. – A katonáimat is alaposan megtáncoltatta. A legvitézebb emberemnek majdnem a fejét szegte ezzel a gyilkos manccsal – kopogtatta meg büszkén a medve fekete karmait.

– Ez egy egyszerű medve, netán egy olyan…? – legyintett felé aggodalmaskodva a császár, ám a férfi megnyugtatta.

– Nem, felség. Ez egy teljesen egyszerű medve.

Ferenc bosszúsan felhorkantott.

– Egy teljesen egyszerű medve, amely emberhúsra éhezett.

– Nem szokványos, az egyszer biztos – bólogatott a gróf, a gondolataiba mélyedve, aztán vidámabb hangsúllyal hozzátette: – Most már semmiféle húsra nem éhes. Feltételezem, táncpartnerre sem fájt a foga. Esküszöm, felség, nem állt szándékomban felkérni, csupán elkerülte a figyelmemet ez a fránya tálca a lábam alatt.

A császár ingerülten megköszörülte a torkát.

– Hagyja a tálcát!

A gróf, aki időközben lehajolt a csillogó tárgyért, fürgén felegyenesedett.

– Elnézést, felség! – szabadkozott megszeppenve.

– Nem azért hívattam magamhoz, hogy holmi kitömött medvékről és tálcákról fecsegjünk. Az Éjféli Rémmondóról akarok hallani!

A gróf tekintete az íróasztalon heverő röplapra siklott. Ferenc József az ártalmatlannak tűnő, bárgyú arckifejezésen kívül nem tudott semmiféle érzelmet leolvasni róla, de gyanította, kellemetlenül érintik a fejlemények.

– Mondja csak, Fausztusz gróf – az uralkodó undorodó tekintettel, a levélbontó kés élével maga felé fordította az Éjféli Rémmondót –, már az ön fülébe is eljutott a pilisi vérmacska híre? Vagy csupán én részesültem ebben a szerencsében?

Fausztusz gróf egyrészt azt kívánta, bárcsak a magyarok királya ne értett volna magyarul, másrészt megpróbált tudomást sem venni az Éjféli Rémmondó azon példányáról, mely a kabátja zsebében lapult. Már legalább hatszor átolvasta, így kívülről ismerte a benne megjelent történeteket, a pilisi vérmacskától kezdve a bakonyi eget átszelő, visító griffen meg a Balatonban lubickoló sellőn át egészen a Duna angyaláig. Ez utóbbi felcsigázta az érdeklődését, mégis megrázta a fejét. Nem akarta tovább hizlalni saját kudarcának állandó jelleggel a sarkában lihegő árnyékát.

– Nem, felség, hozzám még nem jutottak el a hírek, de tudja, hogy van ez, ha az emberfia egy vidéki kúriában él – nevetett kissé zavartan a gróf, majd megköszörülte a torkát.

Ferenc József összevont szemöldökkel meredt az előtte álló férfira. Ebben a helyzetben elképesztően nagy bátorságról tanúskodott a viccelődés. Ugyanakkor az sem utalt gyenge jellemre, hogy volt mersze olyan slamposan megjelenni az Osztrák–Magyar Monarchia császára előtt, ahogyan azt tette: a hétköznapi egyenruhája szétgombolva, a csizmája koszos, a haja fésületlen. Majdnem ötvenéves kora ellenére sokkal inkább hasonlított egy zöldfülű katonára, mintsem a monarchia egyik legfontosabb hivatalának képviselőjére. A nyomába sem ért a néhány éve elhunyt Fausztusz grófnak, aki szintén nem nemesi családból származott, de Fausztusz Mihállyal ellentétben tisztában volt azzal, hogy amennyiben civilként jelenik meg a császár előtt, akkor azt frakkban tegye, amennyiben pedig hivatalból, akkor a díszegyenruháját viselje.

– Nos – szólalt meg kimérten a császár –, ha nem deríti ki hamarosan, ki áll az Éjféli Rémmondó mögött, biztos lehet benne, hogy nem sokáig élvezheti a vidéki kúriája békés elzártságát. Hol is van ez a birtok?

Fausztusz gróf nyelt egyet.

– Esztergomhoz közel, felség. Egy Piliscsaba nevű település határában.

A császár elgondolkodva hümmögött.

– Tudja, hogy I. Ferenc miért éppen azon a vidéken nyitotta meg azt az istenverte hivatalt?

– Azért, uram, mert éppen kapóra jött az esztergomi bazilika építése. Egy olyan monumentális építkezés könnyedén elfedte az alatta zajló, még hatalmasabb munkálatokat – válaszolta Fausztusz határozottan.

– Ez így van. A tevékenységet, melyet maga folytat – bökött a gróf felé a késsel –, el kell takarni az emberek elől, különben kitör a hisztéria. Ne adj isten, azok a teremtmények még szövetkeznének ellenünk. A birodalmamnak erre van most a legkevésbé szüksége. Egy újabb, jogokat követelő népség, még csak az kéne! A titoktartást viszont nagyban megnehezíti az Éjféli Rémmondó.

A császár egy erőteljes mozdulattal a röplap közepébe állította a kést. A gróf összerezzent, önkéntelenül az ajtó felé hátrált, és a medve karmai közt találta magát. Ismét. Hatalmas mancsai magasan a feje fölé értek.

– Ha szabad megjegyeznem, felség, nagy kár azon a csodás asztalon kitölteni a mérgét.

A császár szemében düh villant. Kihúzta magát a székében, és a gróf hirtelen ráébredt, hogy noha egy egyszerű emberrel állt szemben, ennek az egyszerű embernek még a kisujjában is annyi hatalom volt, hogy egy röpke szempillantás alatt mindenét elvehette tőle. A gróf befolyása egészen eltörpült mellette, ráadásul az egyik kisujja is hiányzott.

– Szívesebben kitölteném önön, csak éppen túlságosan messze áll az asztaltól. Szóval, Fausztusz, elmondaná, hogy a hivatala, amelynek a finanszírozása elég költséges – vonta fel rosszallón a szemöldökét a császár –, mégis miért nem találta meg azokat az ágyútölteléknek való gazembereket, akik ennek a mocskos lapnak a nyomtatásáért felelősek?

– Felség – szólalt meg tétován a gróf –, én úgy vélem, a legtöbb ember nem lát ezekben az irományokban mást, mint botor dajkameséket, melyekkel rá lehet ijeszteni a rakoncátlan gyermekekre. Amikor én magam is csupán ifjú suhanc voltam, és napszállta után lovagoltam ki az erdőbe, a nagyanyám mindig azzal próbált megfélemlíteni, hogy majd egyszer rám ront egy bőrváltó, kitépi a májamat, megszórja medvehagymával, a pokol tüzén rózsaszínre pirítja, és befalja.

– Látja – húzta el a száját undorodva a császár –, ez nem a legjobb példázat, mivel a Szent Adalbert bestiáriuma több bőrváltót említ az Osztrák–Magyar Monarchia határain belül.

– Ez kétségtelen, ám az a része, mely szerint a pokol tüzén pirítanák meg a májamat, valóban a mindenben a legrosszabbat kereső emberi agy szüleménye. A sütéshez ugyanis az egyszerű tűz is megfelel nekik.

A császár a szemét forgatva felhördült.

– Kíméljen meg a tréfálkozó anekdotáitól, és térjen a lényegre! – utasította türelmetlenül a grófot.

– Igen, igen – hebegte a férfi, a kabátja belső zsebéhez kapva –, elnézést kérek, felség. Az előbbi történetemmel mindössze arra szerettem volna rávilágítani, hogy én is csak az után hittem el a bőrváltók létezését, miután a saját szememmel láttam egyet. Ha csupán olvastam volna róla, mint istenfélő ember, otromba istenkáromlásként tekintettem volna rá. Az Éjféli Rémmondó hasonlóképpen működik – magyarázta a gróf, a szétcincált röplap felé bökve. – Ahogy azt az előbb említettem, az emberek ostoba dajkamesének hiszik. Nem többnek.

Ferenc, mintha az Operaház díszpáholyában foglalt volna helyet, tapsolásba kezdett.

– Egészen lenyűgözött az előadása. Amikor a kedves felesége, a jóravaló Fausztusz József gróf leánya vezette a hivatalt, nem volt részem ilyesmiben. Be kell vallanom, eleinte kétségeim támadtak afelől, vajon nő létére képes lenne-e arra, hogy egy hivatal élére álljon, ám a Fausztusz lányok rám cáfoltak. Az idősebbnek ugyan nem sok esélye volt erre, de a fiatalabb, Krisztina, állandó jelleggel bizonyította rátermettségét – mondta elgondolkodva, majd sietve hozzátette: – Meg aztán az apjának nem született fiúörököse, és ugyebár nem engedhetjük meg maguknak, hogy a szükségesnél több család tudjon a hivatalról. Ezért vehette fel eme régi, büszke család nevét. Ezzel a hatalmas megtiszteltetéssel azonban felelősség is jár. Mindenesetre hiányolom azt a komolyságot és tiszteletet, amellyel a felesége ezt a meglehetősen hálátlan munkát végezte, és ami önből fájdalmas mértékben hiányzik.

Ferenc József felállt, és a grófnak hátat fordítva az ablakhoz lépett. Remélte, hogy az árnyéka hasonlóan rossz érzést kelt a férfiban, mint amilyet az imént az átkozott levél árnyéka keltett őbenne.

– Ön kétségkívül rendelkezik a hivatal vezetéséhez szükséges sütnivalóval.

– És medvehagymával is – viccelődött a gróf.

A császár ezt a legnagyobb jóindulattal figyelmen kívül hagyta.

– Ebből kifolyólag felteszem, sejti, hogy nem a pilisi vérmacska, a balatoni sellő vagy a Mátra felett ordítozó griff aggaszt.

– A Bakony felett visító griff, felség – javította ki Fausztusz gróf, ám a szigorú pillantás, amelyet cserébe kapott, elharaptatta vele a nyelvét.

– Elsősorban nem az Éjféli Rémmondó nevetséges, félkegyelmű parasztok által fabrikált mendemondáitól tartok, hanem attól az egy írástól, amely minduntalan igaznak bizonyult.

Fausztusz gróf a császár asztala mögötti falitérképre nézett. Abból a távolságból, ahol állt, nem láthatta rajta, pontosan merre volt az otthona, sőt, talán ki sem jelölték rajta Piliscsabát, mégis milliméterre pontosan rá tudott volna mutatni. A monarchia távolabbi részeihez, mondjuk, Brassóhoz képest, ez az apró falu jócskán közelebb feküdt Bécshez, ámde abban a pillanatban hatalmasnak érezte tőle a távolságot. A honvágy szinte elviselhetetlennek érződött, így otthona egy apró részét, a Fausztusz család medálját szorítva szólalt meg.

– Az Ördöghullámra gondol, felség?

A császár komoran bólintott, a gróf pedig elkalandozva folytatta.

– Elképzelésem sincs arról, hogyan tudja meg a közönség, hol és mikor lesz előadásuk, mert még a Rémmondóban sem közlik pontosan. Biztosan van valami kapocs a kettő között. Bámulatos!

– Bámulatosnak tartja, hogy amelyik kikötőben az az átkozott hajó lehorgonyoz, ott rablások, gyilkosságok és olyan bűntények sorozata kezdődik, amelyek nem bejegyzett teremtményekre utalnak? Hogy egy hajónyi arcátlan, nem bejegyzett sátánfattya veszélyezteti a monarchia egyébként is ingatag lábon sántikáló békéjét?

– A bizonyítékok valóban nem csalnak – vonta meg a vállát a gróf, a császár pedig hirtelen kedvet kapott ahhoz, hogy az asztalba állított levélbontó kést a férfi vállába szúrja. Akkor aztán vonogathatta volna. – Ám a legújabb mutatványuk minden kétséget kizáróan csak egy olyan koholmány, amellyel még több pénzt akarnak kicsalni az érdeklődők zsebéből. – Fausztusz gróf hitetlenkedve köhécselt. – Felséged hallott már olyan ostobaságról, hogy a Duna angyala?

A császár indulatosan a gróf felé fordult.

– Hallottam. Az Éjféli Rémmondó legfrissebb számában. Abban, amelyikről ön váltig állította, hogy még nem olvasta.

Fausztusz gróf elvörösödött, és kínjában a tarkójához kapott.

– Nem is olvastam – hebegte kétségbeesetten, aztán az asztalra szegezett röplap felé biccentett. – Sasszemem van, innen látom.

– Csakugyan? – vonta fel a szemöldökét a császár. Néha egészen elszórakoztatta ez a Mihály. – Akkor azt is látja, hogy ez az állítólagos angyal a könnyeivel bármiféle betegséget meggyógyít, és szerencsét hoz?

– Ott még nem tartottam – vágta rá a gróf –, de amennyiben felséged elállna az ablak elől, és még több fényt engedne be rajta, tovább haladhatnék a szöveggel.

Ferenc József visszaült az íróasztalához, majd kirántotta belőle a kést, és a gróf legnagyobb megkönnyebbülésére nem célozta meg vele, mint urak a szarvast vadászat alkalmával. Egyszerűen félrehajította, majd kezét az asztal szélén összekulcsolva kihúzta magát. Méltóságteljesen, ahogy azt egy uralkodótól elvárná az ember, és az előbbi indulattól mentesen, teljesen higgadtan szólalt meg.

– Egy ilyen éleslátású embernek, mint ön, Fausztusz gróf, nyilván az sem kerüli el a figyelmét, hogy bármikor a hivatal élére állíthatok egy másik, sokkal rátermettebb embert. Ebben az esetben azonban kivégzés vár önre, és az egész családjára. Bár úgy értesültem, a feleségét már nem sok választja el a haláltól, a gyermekeik… – Ferenc József rövid szünetet tartott, és jelentőségteljesen a gróf szemébe nézett. – Hogy is hívják őket?

– Levente és Lili, felség – nyelt egyet a gróf.

– Levente és Lili előtt sok év állna még. A leánynak lassan ki kell választaniuk a megfelelő férjet a katonák sorából. Elhiheti, amikor azt mondom, nem szeretném megfosztani őket a hosszú élet lehetőségétől, ám amennyiben rákényszerít, nincs más választásom. Úgy esküdött fel, hogy tudta, ez nem az a pozíció, amit élve hagy el az ember, és ez az egész családjára vonatkozik. Ha még egy Éjféli Rémmondó eljut hozzám, ide a dolgozószobámba – kopogtatta meg az asztal lapját erőteljesen a császár –, akkor a hivatal élére a maga jobbkeze, Garami András kerül. Noha hálával tartozik a Garamiaknak, amiért gyermekkorában befogadták önt, úgy érzem, ezt az adósságát megfizette, amikor Andrást a szülei halála után beemelte a hivatalba.

– Sosem lehetek elég hálás azért, amit értem tettek – jelentette ki a gróf határozottan.

– Nos, én úgy vélem, a Garami család iránt érzett hálája mégiscsak kisebb jelentőséggel bír a gyermekei életénél.

A gróf erre nem tudott mit válaszolni, hiszen a császár, noha kíméletlenül tette, csupán az igazságról rántotta le a leplet. Andrást a testvéreként szerette, de ahogy a gyermekeire, Leventére meg Lilire gondolt, például amikor először vette őket a karjába, elöntötték őt az érzelmek, és még magának sem tudott hazudni. Értük bárki életét gondolkodás nélkül feláldozta volna. A sajátját is beleértve.

Ferenc József úgy érezte, csatát, sőt egyenesen háborút nyert. Elégedettség töltötte el a gróf kétségbeesett arckifejezésének láttán. Azonban nem sokáig ült a babérjain. Sürgetőn és türelmetlenül folytatta.

– Ez az átkozott röplap egyetlen erénnyel rendelkezik, mégpedig azzal, hogy hajszálpontosan jelenik meg. Tehát a következő számra december első felében számíthatunk. Ennek megakadályozására a legjobb esetben csupán három hónapja van. Megértette, milyen helyzetbe került a családjával együtt?

– Igen, felség, megértettem – válaszolt Fausztusz gróf tompa hangon, majd gyorsan lesütötte a szemét. Ha nem a monarchia uralkodója előtt állt volna, talán elsírja magát, de a császárt ez egy cseppet sem izgatta. Mindenféle együttérzés nélkül folytatta mondandóját, hiszen neki nem néhány ember életére, hanem több millióéra kellett gondolnia.

– Az elhangzottak fényében az első kérdésem így szól: képesnek érzi magát arra, hogy megtalálja az Éjféli Rémmondó íróját?

A gróf, kerülve a császár tekintetét, némán bólintott.

– Helyes – nyugtázta Ferenc József némiképp elégedetten. – A második kérdésem… – folytatta, ám némi töprengés után helyesbített: – Nem, ez nem kérdés, hanem parancs. Nem érdekel, hogyan csinálja, de juttassa fel a legkiválóbb emberét arra a hitvány Ördöghullámra, és végeztesse ki vele azt az elfajzott lényt, bármi légyen is az, amit a Duna angyalának neveznek. Példát kell statuálnunk azoknak a nem bejegyzett teremtményeknek, akik jó ötletnek tartják a cirkuszhoz való csatlakozást és a monarchia elleni lázadást. Gondolom, nem kell külön felhívnom rá a figyelmét, hogy a hajó legénységének arra érdemes tagjait látni akarom a Szent Adalbert bestiáriumában.

– Természetesen nem, felség!

– Amennyiben nincs más mondandója, távozhat!

A gróf mélyen meghajolt, s a medvét kikerülve hátrálni kezdett, ám mielőtt kilépett volna a dolgozószobából, olyan határozottsággal, amilyet Ferenc József az elhangzott beszélgetés után nem nézett volna ki belőle, még visszaszólt:

– Őszinte részvétem! Erzsébet császárné páratlan jelenség volt. Nekünk, magyaroknak különösen kedves.

Ferenc József rideg arckifejezéssel nézett ki az ablakon. Amint a nap aludni tér, a sötétség gyorsan utat talál magának Bécs macskaköves utcáin. Hangtalanul, mint azok a szörnyetegek, akik elrejtőztek benne, mintha csak nekik lett volna félnivalójuk.

– Ha nem találja meg az Éjféli Rémmondó íróját, önnek is lesz kit gyászolnia – szólalt meg végül.

– Az Ördöghullám valóban aggasztó – egyenesedett fel tétován a gróf. – De azt még mindig nem értem, mi olyan rossz az egyszerű rémtörténetekben.

– Azokkal nincs különösebb baj – magyarázta keserű mosollyal a száján a császár. – A baj a kíváncsi emberekkel van. Azokkal, akik keresik az igazat a mesékben. És ha elég kitartóak, akkor előbb vagy utóbb rábukkannak.

TARTALOM

I. Amint a nap aludni tér…

II. Schnurrbart úr

III. Sarlatánok és úrilányok

IV. Varjúfészek

V. Grigorij, a domovoj

VI. Értekezés a természetfeletti irtásárul

VII. Eső áztatta emlékek

VIII. Viszkető nyakak és sebhelyek

IX. Dante és az egyszarnyúl

X. Medveölő

XI. Az emberi elme kifürkészhetetlen labirintusában

XII. Hálóinges tiltakozás

XIII. Előételre eljegyzés, desszertre gyilkosság

XIV. Fiókba zárt álmok

XV. Szökevények

XVI. A lócitrom intézet

XVII. Sissi temetése

XVIII. Eleonóra

XIX. Bíborka vére

XX. Leendő sógorok

XXI. Éljen a Sarlatán!

Köszönetnyilvánítással fűszerezett utószó

Melléklet

Felhasznált betűtípusok

Imbue – SIL Open Font License

Cardo – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License