A múlt emlékei

Erica Anthony − Susannah Skiethen – A múlt emlékei

©Erica Anthony, Susannah Skiethen 2022

Szerkesztő: Kiss-Németh Zsuzsanna

Borító: Kiss-Németh Zsuzsanna

Kép forrása: Pixabay

Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN: 9789635861682

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített

kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része

semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a

fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható!

Egy életed van.

Élj úgy, hogy mindig te magad mozogj a legkomfortosabban a világodban!

Köszönetnyilvánítás

Köszönjük Nektek kedves Olvasóink, hogy elmerültök az általunk elképzelt világba. Reméljük, hogy egy csodálatos utazásban lesz részetek általunk, és hogy legalább annyira fogjátok élvezni, mint mi az idáig vezető utunkat.

Emese, nagyon köszönjük a segítséged, a támogatásod és a fáradhatatlan munkád.. A Book Dreams Kiadó a mi álmaink megvalósítója.

Hálás köszönet Neked Detty, hogy a véleményeddel, a javításoddal hozzájárultál, hogy ez a könyv megszülessen. A javaslataid hozzásegítettek minket ahhoz, hogy a lehető legszuperebb történettel rukkoljunk elő.

És utoljára, de nem utolsó sorban köszönjük A múlt emlékei közös csoport összes tagjának, hogy velünk együtt alkottátok meg Faith és Hudson immáron felejthetetlen történetét. A közös alkotás felemelő érzése végigkísért minket. Nélkületek nem ment volna.

Külön köszönet a legaktívabb tagjainknak: Adrienn, Csilla, Margit, Martina, Barbara, Rita, Rozika, Anikó, Anita, Nóra, Zsófia, Anikó, Virág, Tünde, Angéla, Katalin, Csilla, Nora, Mária, Erika, Nikolett.

Izgatottan vágunk bele a további történeteinkbe, mert tudjuk, hogy mindannyian mellettünk álltok és támogattok minket.

Erica Anthony és Susannah Skiethen

1.rész

Faith

A sűrűn gomolygó füstben lassan mozogtam. A szoros, ezüst flitteres felsőmből majdnem kibuggyant a mellem, mikor lopva egy mélyebb levegőt vettem. Magassarkú cipőm halkan kopogott az elnyűtt fekete padló burkolatán, miközben lépkedtem egyre előrébb a színpadon. Szemembe élesen belevilágított a magasból egy lámpa fénye. Olcsó hatásfokozó kellék, ahogy minden itt a teremben. Kénytelen voltam hunyorogni, de nem eshettem ki a szerepemből.

A levegő állott volt, és fojtogatóan marta a torkom az alkohol szúrós szaga. A hangokra, amiket a színpad felől hallottam, összerezzentem. A meztelen valóságra vágyó férfiak, kíváncsian méregettek. A vágyfokozó műsort akarták látni, nem egy félszeg kislány esetlen mozgását. A tekintetek tüzében állva mégis megtorpantam egy pillanatra.

Ma este csábítanom kellett.

Tisztában voltam vele, hogy bármennyire is nehezemre esett, nem volt sok választási lehetőségem. Óvatosan az arcomhoz értem, lopva megigazítottam a szememet és az orromat eltakaró hollófekete csipke álarcot, és egyúttal mindkét kezemmel a hajamba szántottam. Ujjaim közül hűvös, sikamlós műanyag haj csusszant ki.

Az álcám újabb kelléke. Égszínkék, de mégis inkább ezüstbe áthajló, vállig érő paróka. Nem volt nagy szám, de ez most a mindent jelentette számomra. Az elbújás lehetőségét, egy másik személyiségbe. Pár dollárért vettem néhány napja a közeli éjjel − nappaliban.

Még mindig fura érzés kerített hatalmába, ha visszagondoltam a vásárlásra. A kihalt boltban a sorok közt sétálva, villámgyorsan leakasztottam az elsőt, ami a kezem ügyébe került, és mielőtt meggondolhattam volna magam, a pénztárhoz siettem.

Való igaz, egy póthaj megvásárlása nem kellett volna, hogy ennyire felzaklasson, de az, amit szimbolizálni fog ez a pár szál műanyag, már elég volt ahhoz, hogy a pulzusom megemelkedjen.

− Halloween már rég volt, mégis nagy bulira készülsz? – dobta elém a pultra a zörgős celofánba csomagolt parókát az eladó srác a boltban, miközben sóvárogva futtatta végig a tekintetét rajtam, míg én pénzt kotortam elő a farmerem zsebéből. A feje felett a színes reklám neonfelirat idegesítően villogott.

− Nem megyek semmilyen buliba – vetettem oda foghegyről.

− Szívesen elkísérnélek. – Tudomást sem vett a válaszomról, kéjsóváran felvonta a szemöldökét és úgy méregetett.

− És mégis hova? – kérdeztem vissza, de közben előbújt belőlem egy vadabb énem, amit igyekeztem jó mélyen elnyomni a hétköznapokban a lelkemben. – Lennél a partnerem is? – Két kézzel rátámaszkodtam a pultra, a mozdulat összepréselte a melleimet a felsőmben.

− Partner? – hebegett a srác. Vastag, keretes szemüvegét a mutatóujjával feljebb lökte az orrán, miközben majdnem felfalt a szemével.

− Azt mondtad az imént, hogy elkísérnél.

− Ez most komoly? Én csak, azt hittem, hogy …. –kezdett dadogni, majd kissé oldalra elhajolva kilesett mögém. Arca egy pillanat alatt változott ijedtté. Gyorsan hátrafordultam, de csak egy szürke árnyékot láttam elsuhanni a hűtőpultok felé.

− Nem − ráztam meg a fejem −, még csak ne is álmodj róla – dobtam a pultra a paróka árát, és a kezembe fogtam a csomagot, majd kisiettem az üzletből. Különös érzés kerített hatalmába, de nem értem rá ezzel törődni.

A színes fények vakító villódzása visszarántott a jelenbe. Itt fent, egyedül a színpad kellős közepén úgy remegtem, mint a kocsonya.

Az életben határozott voltam, de ebben a kiszolgáltatott helyzetben képtelen voltam uralni az érzéseimet.

Az előttem ülő férfiak nem azért jöttek ide a bár hátsó részébe busás borravalót hagyva, hogy félős nyuszikat nézegessenek, hanem kívánatos nőkre vágytak.

Joe a főnököm, a bárpultnál állva mogorván méregetett és húsos kezével ingerülten intett felém. Idegesen végighordozta a tekintetét a tömegen, és fejét ingatva belekortyolt az italába.

Tudtam, hogy össze kell szednem magam, mert Joe, minden szívbaj nélkül, páros lábbal rúg ki a bárjából, ha nem teszem azt, amiben megállapodtunk pár napja.

Csak tánc. Kissé erotikus, de mégis csak tánc.

Semmi vetkőzés.

A mozgás eme formáját imádtam, a véremben csörgedezett a zene szeretete, így végre vettem egy nagy levegőt, lehunytam a szemem és mozgatni kezdtem a csípőm.

Lassan, lágyan, először csak jobbra-balra, majd amikor meghallottam a férfiak felhördülését felszabadultabbá váltam. Végigsimítottam a derekamon és óvatosan megérintettem a mellem, majd beletúrtam a hajamba és leguggoltam a színpad szélén. Húsomba belevágott az apró fekete nadrág pereme, ahogy végigfuttattam a kezem a combomon. Fél füllel hallottam, amint a férfiak egyre jobban felbátorodva bíztattak. Próbáltam kizárni a hangokat, csak a zenére figyelni, ami bekúszott a fülembe. A dallam a szívemmel együtt dübörögve bátorított a folytatásra. Felegyenesedtem és jobb kezemmel megkapaszkodtam az ezüst színű rúdban. Felemeltem a karom a magasba, hátamat a hideg fémnek vetettem és érzékien ringatóztam az ütemre, miközben egyenesen a közönségemre néztem. A félhomályba vesző arctalan férfiak kéjsóvár tekintetébe.

Védve voltam az álcám által, senki nem tudta ki is vagyok valójában.

Ez az izgalom pedig hihetetlen módon felspannolta az érzékeimet.

Hunyorogtam, mert a reflektor élesen belevilágított a szemembe, de még így is láttam… A pillantásomat elnyelte egy sötét, bűnre csábító szempár villanása, ami egyenesen engem nézett. Jóval messzebb volt tőlem, a pontos kilétét eltakarta előlem az oszlop, ami mögött állt.

A méregdrágának tűnő öltönyben lévő férfi, áthatóan figyelt és mozdulatlanul követte a táncomat. Semmit nem hagyott ki. Magas volt, határozott kiállású személy, akinek a magabiztosságot tükröző kisugárzása vonzotta a tekintetem. A szívem őrülten dobogott a mellkasomban, ahogy nézett.

Veszélyesnek és vonzónak tűnt, de nem láttam jól.

Én is álcáztam magam, de ő sem fedte fel magát teljesen.

− Faith! – hallottam a hangokat körülöttem, de közben nem értettem semmit. Szívem száguldani kezdett a mellkasomban.

Honnan tudják a nevem?

Nem bukhatok le.

Az álca meg kell, hogy védjen a kíváncsi szemek elől.

Csak így maradhatok inkognitóban.

2.rész

Faith

A hang egyre hangosabban és többször szólított a nevemen. Össze voltam zavarodva.

Joe megígérte, hogy senki előtt nem fogok lebukni, ha elvállalom ezt a munkát a klubjában. Több pénzt kellett összegyűjtenem a nyáron, hogy a tervemet meg tudjam valósítani, de ez csak úgy jöhet össze, ha nem csúszik hiba a gépezetbe.

Persze hittem a férfinak, pedig elég lett volna belenéznem kéjsóvár tekintetébe, és azonnal nyilvánvalóvá vált volna, hogy nem bízhatok benne.

De nem tettem meg, még ha az eszem követelte is tőlem. Igazi struccpolitikát folytattam. A célnak szentesíteni kellett volna az eszközt, de ebben az esetben csak a cél volt az adott.

Nem tehettem meg azokkal, akiket mindennél jobban szeretek, hogy lebukok és valaki felismer a színpadon táncolva. Apa belehalna a tudatba, ha kiderülne, hogy mit művelek esténként a klubban. Középső gyermekként élni egy érzelmileg komolyan sérült családban nem egyszerű feladat.

A múlt traumája rányomta a bélyegét az életünkre, amit a mai napig cipelünk a lelkünkben.

A pánik egyre jobban elöntötte a testem és menekülni akartam a helyzetből.

A magasban függő lámpa fénye élesen világított a szemembe, elvakítva a látásom. A lábam megroggyant egy pillanatra a magassarkú cipőmben. Hunyorítottam és az arcomhoz kaptam a kezem. A csipke álarc még a helyén volt, sőt éreztem az ujjaim alatt a hűvös műanyag haj tapintását is. Ezeknek meg kell védeni engem, nem pedig lebuktatni. Hittem, hogy az álcám elrejt, és ez a hit felbátorított annyira, hogy még merészebb lettem.

− Faith! – harsant újra a nevem és a világosság már szinte elviselhetetlenül bántotta a szemem. Hiába szorítottam össze, élesen vakított a fény. – Ébredj hétalvó! Elkésel a műteremből.

A hangot végre képes voltam beazonosítani, és összeállt a kirakós bonyolult rendszere a fejemben. Nem a klubban voltam, hanem a saját szobámban. Nem este volt, hanem reggel és itt nem fenyegetett a lebukás veszélye sem. A húgom kedves hangja ébresztett fel az álmomból. Abból a kábulatból, ami kísértett már egy ideje.

− Chloe – nyögtem fel és igyekeztem a fejemre húzni a takaró vékony anyagát.

Egy szempillantás alatt csöppentem vissza a valóságba, miközben hangosan felsóhajtottam. Nem a klub sötét, füstös színpadán álltam, hanem a saját ágyamban feküdtem.

Az álmom annyira hihető volt, hogy kirázott a hideg, ahogy feleszméltem. Mellbimbóm a vékony pólóm anyaga mögött mereven ágaskodott az emlékekre. Ágyékom lüktetett és kitüntető figyelmet követelt volna.

A sötét szempár foglyul ejtett és én boldogan vesztem volna el a szemében parászló tűzben. A titokzatos idegen, aki egész este a klub hátuljából figyelt, annyira a bűvkörébe vont, hogy szinte egész este csak neki táncoltam. Minden érintés a testemen neki szólt. De hiába hunyorogtam nem láttam jól a férfit.

Ő is bujkált, ahogy én is.

Óvatosan felpillantottam és szembe találtam magam egy édes, szőrös pofával.

A húgom kutyája szinte vigyorogva nézett farkasszemet velem, ahogy a mancsát a mellkasomra tette és rózsaszínű nyelvét kidugva lihegett. Egy kistestű zsemleszínű keverék fajta volt. Chloe addig könyörgött apának, amíg ő beadta a derekát és elhozták a menhelyről.

− Ébredj! Tyler már kétszer is keresett. Azt mondta a műteremben vár majd.

A takaró lecsúszott rólam a földre, ahogy a kutya leugrott, és a mozdulattal vitte a textilt is.

− Miért nem várt meg? – ültem fel és a telefonom után tapogatóztam a polcomon, de nem találtam.

− Nem tudom – rántotta meg a vállát Chloe, és ezzel együtt kisietett a szobámból.

− Mindjárt felhívom – kiáltottam utána, majd lelógattam a lábam az ágyról és élveztem, hogy a puha, vastag szőnyegem szálai csiklandozták a talpam.

Nem értettem miért keresett Tyler, hiszen ilyen korán ritkán szokott ébren lenni a hétvégén. Általában dél körül kelt fel, mivel hosszan, az éjszakában mulatozva töltötte az estét. Habár a hétköznapok számára is kezdtek szentté válni, amióta új állása lett. Egy építkezésen melózott, de szörnyen utálta, azonban az albérletét muszáj volt valamiből fenntartania. A szüleitől nagyon fiatalon elköltözött, mert sokan voltak testvérek és nem volt magánszférája. Ezt megunva kereste meg azt a pici lakást, ami azóta az otthona lett. Szerettem nála lógni. Igaz a rendet csak hírből ismerte, így sokszor azzal kezdtem, ha ott voltam, hogy elmosogattam és összehajtogattam a ruháit. Ez már természetes mozdulat volt, cseppet sem terhes egyikőnknek sem. Ő élvezte, hogy vele vagyok és még rend is lett nála.

Egyik délután is így történt, amikor a laptopja előtt ültem, és csak úgy heccből pötyögtem a keresőbe. Nem volt célom vele, csak kíváncsi voltam. Eljátszottam a gondolattal, hogy én, az ismeretlen festő elismert és ünnepelt alkotóvá válhatnék. Mivel nem volt nagy anyagi tőkém, pályázatot próbáltam keresni. Többszöri próbálkozásra és a keresés kibővítésével csupán egy, de mégis nagyon érdekes ajánlat jelent meg előttem. A Shottish Young Art Competition, azaz a SYAC Alapítvány egy kiállítási lehetőséget kínált ismeretlen művészeknek. A nevezési feltétel egy kész mű fotójának a feltöltése volt a megadott oldalra.

Tyler lelkesen bíztatott, de nekem az arcomra fagyott a mosoly, amikor az ország nevére esett a pillantásom. Azt hittem csak a sors űz velem egy gonosz tréfát, de nem. Újra elolvastam.

Skócia.

Az örök titokzatosság, mondavilágos hangulat, a friss levegő, a nyers vidék ártatlan bája, hihetetlen mágikus zöld színek, végtelennek tűnő szabad terek, magasföldek, méltóságteljes parti sziklák otthona. És az anyám menekülésének helyszíne.

Ott, akkor Tylernél úgy döntöttem, életemben először teszek valamit, hogy az álmom valósággá válhasson. Kitöltöttem a jelentkezési lapot és elküldtem, mielőtt meggondolnám magam.

–  Faith! – A gondolataimból Chloe hangja zökkentett ki. Összekötöttem a hajam egy gumival, aztán elindultam a fürdőszoba felé. A vádlim sajgott minden lépésnél.

Nem voltam hozzászokva, hogy ilyen magassarkú cipőben táncoljak órákon át. Ezzel együtt bevillant egy kép, hogy éjszaka futtában jöttem el a klubból és a ruháimat a hátizsákommal együtt, csak gyorsan ledobtam a sarokba. A szememmel keresni kezdtem a ruhakupacot. Hála a szétszórtságomnak meg is leltem a fal mellett. A lendülettől a nyitott táskából kiestek a cuccaim. Lehajoltam és felvettem a földről az ezüst flitteres felsőmet és az apró fényes fekete nadrágot is.

− Faith – hallottam újra Chloe-t. A ruhákat villámgyorsan a hátam mögé rejtettem, amikor a húgom minden bejelentés nélkül újra beviharzott a szobámba. – Egy helyes férfi vár lent a kávézóban és téged keres.

− Miről beszélsz? – ejtettem ki a kezemből a ruhákat. Pár lépéssel Chloehoz siettem és megragadtam a kezét.

− Már mondtam – húzta el a karját –, egy irtó dögös pasi érkezett pár perccel ezelőtt. Utánad érdeklődött. Sharon elég harciasan letámadta, de képzeld, nem hátrált meg a nővérünktől.

− Te jó ég! – sóhajtottam fel.

− Ha sokáig sopánkodsz itt, még apa is megjelenik, hogy üdvözölje a lovagodat. – Chloe széles vigyorral az ajkán dudorászva lépett ki az ajtómon.

Teljesen ledöbbentem, és egy pillanat alatt elöntött a pánik. Nem engedhettem meg, hogy az egész családom letámadja a férfit. Habár halvány fogalmam sem volt róla, hogy ki lehet az.

A suli után nem mentem egyetemre, mint a kortársaim, hanem beálltam dolgozni a házunk aljában nyílt kávézóba, hogy segítsek a nővéremnek a vállalkozása beindításában.

Berohantam a fürdőszobába, és egy pillantást vetettem a tükörben az arcomra. Éjszaka még volt annyi erőm, hogy a sminkemet letöröltem, így gyorsan fogat és arcot mostam, aztán visszarohantam a szobámba átöltözni. Egy fekete rövidnadrág és egy kicsit merészebb nyakbakötős mentazöld felső mellett döntöttem. Lábamra felhúztam a kedvenc fehér sportcipőmet.

Egyre csak az járt a fejemben, hogy egy titokzatos idegen vár lent a kávézóban. Nem tudtam ki lehet ő, vagy miért keres engem. De ezt csak egyféleképpen tudtam kideríteni; ha rekord sebességgel lerobogok a lépcsőn és meggyőződöm róla a saját szememmel.

Lehet a húgom túlzott és nem is olyan jóképű, de valamiért a szívem egyre hevesebben zakatolt, ahogy fogytak a méterek előttem. Kettesével szeltem a lépcsőfokokat és nagy lendülettel löktem be az ajtót, ami összekötötte a lakásunkat és a kávézó előkészítő részét.

− Jó reggelt, Faith! – harsant fel a nővérem gúnyos hangja a hátam mögül. Karját keresztbe tette a melle előtt és így méregetett.

− Jó reggelt neked is Sharon! – intettem vissza és már éppen kikerültem volna, amikor egy barackszínű kötény repült felém.

− Hova, hova? – kiáltott utánam, és csak a jó reflexeimnek köszönhetően kaptam el a ruhadarabot, nehogy a padlóra essen.

− Sietek.

− Hagytalak sokáig aludni, mert hallottam, hogy nagyon későn értél haza a buliból. De most akkor az a minimum, hogy beállsz segíteni a pult mögé – simította le pedáns hófehér kötényét és szemrehányóan nézett rám.

− Milyen buliról beszélsz?

− Azt nem tudom – rántotta meg a vállát –, csak a zajra keltem fel. A szobáink egymás mellett vannak, ha elfelejtetted volna.

− Még szerencse akkor, hogy egyedül érkeztem haza. Most képzeld, milyen zajok ütötték volna meg a füled más esetben – húztam széles vigyorra a szám.

Sharon a mellkasára tette a kezét és a plafonra emelte a tekintetét, miközben felsóhajtott. Esküszöm egy viktoriánus aggkisasszony reinkarnációja a nővérem, oly hitelesen hozta a szerepét. Még a szemét is forgatta az alakításban.

− Faith Williams! – kiáltott fel, de látva pimasz vigyoromat egy konyharuhát dobott felém. – Huszonöt évesen már megkomolyodhatnál. Javíthatatlan vagy.

− Tudom, de pont ezért szerettek – öleltem magamhoz egy gyors mozdulattal.

− Ezért is, de azért még jobban, ha beállnál végre a pult mögé. Maggie-nek már a muffinokat kellene sütnie, de ehelyett a kávéspult mögött veszi fel a rendelést.

− Sharon – bontakoztam ki az öleléséből és a lengőajtón kilestem az eladótérbe. Csak a szokásos nyüzsgést láttam, de akiért ennyire siettem, nem akadt meg rajta a szemem, bár való igaz nem is tudtam kit keresek. – Ma nem tudok segíteni. A műterembe kell mennem. Nemsokára kezdődik az órám.

− Komolyan? – ráncolta össze a szemöldökét. – Pedig én úgy emlékszem a mai napra ide vagy beosztva.

− Akkor ez egy szörnyű pech. A tanítványaim már nagyon várnak, nem hagyhatom őket cserben. De holnap tuti segítek – fektettem a tenyeremet az ajtóra, és löktem rajta egy kicsit.

A jellegzetes édes sütemény és kávé illat megcsapta az orrom.

− Kit keresel ennyire? – Sharon odalépett a hátam mögé, és ő is kinézett a nyüzsgő tömegre.

Szinte minden asztalnál ültek vendégek és kedélyesen cseverésztek a reggeli kávéjuk és sütijük mellett. Sharon üzlete nagyon népszerű volt a környéken. Baxley külvárosi részén hozzá hasonló családias kávézót nem nagyon lehetett találni.

− Nem keresek senkit – csaptam be kicsit erősebben az ajtót, majd megpördültem. Belenéztem a szemébe.

A vonásaink hasonlóak voltak, azonban minden más különbözött. Sharon barna kusza haját szoros kontyba fogta és mindig kifogástalan külsővel rendelkezett, míg én a szélvész húgként éltem a mindennapokat. Lángoló vörös, göndör hajam zabolázatlanul tekergett az arcom körül és általában kibontva viseltem.

− Ha mégis keresnéd azt a bizonyos senkit, csak szólok, hogy a hátsó boxban ül és meglehetősen kellemes a kisugárzása. – Hangjára lefagytam. – Na, menj! Tudd meg mit akar tőled.

Arcán különös mosollyal ott hagyott és kiment mellettem az eladótérbe. Hiába nyújtogattam a nyakam, nem láttam az idegent.

− Jó reggelt, kicsim! – Apa mély baritonjára összerezzentem. – Chloe szólt, hogy jöjjek be a műhelyből, mert valamit mutatni szeretne. Nem tudod mi ütött a húgodba?

− Fogalmam sincs – néztem rá értetlenül. – Lehet megbuggyant a legifjabb gyermeked. Engem is lehívott, hogy… Jaj ne! – Ezt már magamban nyögtem ki, mert apa ezzel a lendülettel elment mellettem, egyenesen a kávézó hátsó része felé, ahol a húgom hevesen gesztikulált neki.

Azon a részen, ahol Sharon a jóképű idegent is említette.

Átkozott boszorkány volt a húgom, aki eldöntötte, hogy beleüti az orrát mindenbe, de ezt a katasztrófát most azonnal meg kellett akadályoznom. Apa előtt kell odaérnem a férfihoz, hogy eltereljem a figyelmet róla.

Vettem egy nagy levegőt és kisiettem én is. Ahogy egyre közeledtem, úgy vert egyre hevesebben a szívem is.

Ki lehet ez a jóképű idegen és mit akarhat tőlem?

És a valós kérdés: valóban jóképű, vagy csak egy túlzó képzelgés áldozata lettem? A választ a látvány azonnal megadta.

Jóképű volt. De még mennyire.

− Helló! Hudson vagyok! – A mély hangra felfigyeltem.

A férfi lassan felállt az asztal mögül. Magas termete, széles vállai, határozottságot tükröző pillantása tekintélyt parancsoló külsőt varázsoltak neki. Mellkasán a hófehér ing lazán lógott, mégis a kellő helyeken domborodott az izmai felett. Barna haja rövidre vágva teljes összhangban volt a borostás állával. Ismerős és fura érzés kerített a hatalmába, ahogy elmerültem a tekintetében. Sármosnak és kellőképpen veszélyesnek ígérkezett. De ami igazán vonzott, az a szeme volt.

Sötét és bűnre csábító.

3.rész

Faith

A szívem vadul dübörgött, amikor megálltam a férfival szemben. Majdnem egy fejjel magasodott fölém. Nem sokkal lehetett idősebb nálam, maximum huszonnyolc évesnek tippeltem volna.

– Faith Williams vagyok. Ha jól tudom, engem keres – mutatkoztam be.

– Jól tudja – bólintott komoran.

Kézfogása tükrözte határozottnak tűnő jellemét, tenyerem odaadón simult az övébe. Tekintetünk egy elnyújtott pillanatra összefonódott. Ebben a momentumban a külvilág elmosódott, a bensőmben zakatoló morajlás felerősödött. Újra elöntött a korábbi különös érzés vele kapcsolatban. Az álmom mintha valósággá vált volna…

Kétségkívül a legsármosabb férfi volt, akivel valaha találkoztam, Tylert is beleértve. A testem reagált a közelségére; a pulzusom heves ütemet diktált, a hasam kellemesen bizsergett, és képtelen voltam elszakítani a pillantásom róla. Magabiztos kisugárzása a hab volt a sóvárgás tortámon. Túl heves reakciót váltott ki belőlem, magam sem értettem, miért.

– Jack Williams vagyok. A lányom szerint beszélni akar velem – törte meg apa a varázst.

– Hudson Mackenzie, üdvözlöm! – Fogtak kezet. Nagyon ismerős volt a neve, csak nem ugrott be honnan. – Igen, szerettem volna találkozni önökkel, de leginkább önnel Miss Williams.

Hudson tetőtől talpig végigmért. Éles fölényeskedő pillantással mustrált, amit nem tudtam hova tenni. Hátrébb lépett és az asztal felé mutatott, ahol mindhárman helyet foglaltunk.

– Térjünk is a lényegre – fonta össze az ujjait maga előtt. – Nemrég érkeztem a városba, és még nem sok mindenkit ismerek itt. Van egy galériám, ahol tehetséges, ám még ismeretlen művészek alkotásait fogom kiállítani – nézett a szemembe, és mint egy villámcsapás úgy világosodtam meg. Hudson Mackenzie, ez állt az e-mail alján is. A SYAC pályázatot kiíró művészeti alapítvány elnöke volt. Lopva apára néztem, de semmi reakciót nem láttam rajta, hogy gyanakodna. Körülbelül egy hónapja érkezett vissza postafiókomba a pályázati felhívásról szóló válaszüzenet. Amolyan reklám dolognak tűnt. Ám amikor jobban megnéztem feltűnt, hogy ez pont az, amire jelentkeztem. Hevesen dobogó szívvel nyitottam meg a levelet, amiben tájékoztattak a sikeres kiválasztásról. Az országba eljutást nekem kellett volna megoldanom, a többit már ők intéznék. Pénz híján a tánc lett a plusz kereseti forrásom, hogy az indulásra összejöjjön a megfelelő összeg. – Továbbá szükségem lenne egy asztalosra. Egyedi tervezésű és kivitelezésű bútorokat szeretnék.

– Pontosan mit is kellene csinálnom? – kérdezte apa.

– Asztal, székek, polcok, gardrób, vitrin, ilyesmik. Ha kapok egy e-mail elérhetőséget, átküldök minden paramétert. – Célratörő volt, mindenféle mellébeszélés nélkül. A komorsága ellenére is tetszett, hogy tudja, mit akar.

– Rendben. Megnézem és küldök egy tételes árajánlatot.

– Köszönöm, Mr. Williams. Nem is tartóztatom tovább.

– Örülök, hogy találkoztunk Mr. Mackenzie! Szia, kislányom. Ha kellenék, a műhelyben leszek – búcsúzott apa, és már el is ment.

Ebben a pillanatban kicsit sem bántam, hogy magunkra hagyott minket. Meg akartam ismerni Hudsont. Valami azt súgta, több rejtőzik a komor külső mögött, mint azt sejthetem. Ki akartam deríteni a sötét szempár titkát.

– Minek köszönhetem, hogy személyesen az alapítvány elnöke jött el hozzám? – tértem azonnal a lényegre, de lehalkítottam a hangom, nehogy lebukjak a családom előtt, amikor végre tudatosult bennem, ki is ő.

– Ez bevett protokoll, Miss Williams. A tehetségeket személyesen keressük fel, hogy a részleteket meg tudjuk beszélni. – Kétkedve fogadtam a szavait, de belül annyira boldog voltam, hogy nem tudtam tagadni az örömöm.

− Szóval névtelen alkotókat gyűjt, hogy hírességeket varázsoljon belőlük? – mosolyogtam rá, hogy oldjam a hangulatot, de nem mosolygott vissza.

Pedig mit nem adtam volna azért, hogy megmutassa a derűsebb énjét.

– A kevésbé ismert művészek jobban hangzik, de lényegében igen – dőlt hátra a székben. – Portrék, absztraktok, mindenféle alkotás érdekel. A lényeg, hogy különleges és megkapó legyen. A fizetés az eladások függvénye. A részleteket megbeszéljük később, amennyiben érdekli a lehetőség – hajolt előre a könyökére támaszkodva.

Elmerültem a mogyoróbarna szempár titokzatosságában. Vonzott az őt körüllengő sejtelmesség.

Érdeklődve bámultam a velem szemben ülő két lábon járó sármosság megtestesítőjét, aki egy nem mindennapi lehetőséget készült feltárni előttem.

– Ha jól értem, amíg nem adja el a képeimet, semmit sem kapok. – Kérdésemre bólintott.

– Annál sokkal többet kínálhatok önnek, Miss Williams.

– Mégis mit? – húzott elő a zakója zsebéből egy összehajtott fehér papírlapot. Amikor kiterítette elém, kiszaladt a vér az arcomból. A Scottish Young Art pályázati felhívására való jelentkezési lapomat a kezében látni nagyon felkavaró volt.

– Valami baj van? – tette az ujjaimra a kezét, amitől furcsa melegség járta át a bensőm.

– Hogy került ez önhöz?

– A pályázat fővédnöke vagyok – húzta ki magát a férfi. – Nagyon tehetséges fiatal festőművésznek tartja önt a szakmai zsűri. A jövetelem célja, hogy biztos legyek benne, el fog utazni velem, és részt vesz az eseményen.

– De hiszen az előbb egy galériáról beszélt az apámmal. – Teljesen össze voltam zavarodva – Most meg azzal áll elő, hogy a fővédnöke annak az eseménynek, ahova jelentkeztem. Hogy is van ez, Mr. Mackenzie? – húztam el a kezem tőle.

– Igaza van – bólintott –, pontosítok. Egy kisebb galériát nyitnék itt a parton, hogy a tehetséges művészeknek legyen lehetőségük megmutatni magukat a nagyközönség előtt. Ehhez kértem segítséget az édesapjától. De ez még a távoli jövő. A jelentkezése a felhívásra már más lapra tartozik. A saját galériámat szeretném először minél előnyösebb piaci helyzetbe juttatni méghozzá Skóciában. Ehhez elengedhetetlen a SYAC kiírása. Jól emlékszem, hogy azt írta, szeretne inkognitóban maradni?

– Az inkognitó szó jelentése igencsak elkerülte a figyelmét – csattantam fel. – Nem akarok kiállni a nyilvánosság elé, ezért írtam, amit írtam.

– Ne rejtegesse a tehetségét, Faith.

– Ezt is a szakmai zsűri javasolta? – gúnyolódtam.

– Nem – rázta meg a fejét és közelebb hajolt. Barna szemében az arany pettyek csábítóan hívogattak. – A tehetsége szembetűnő, nem kell hozzá zsűri. Az e-mailen elküldött festményei láttán pedig bátran állíthatom, hogy nem csak én gondolom így.

– Mivel jár, ha igent mondok a felkérésre? – Simogatta a hiúságom ez az ajánlat. Eddig kizárólag a műtermem falainak festettem, most mégis kíváncsi voltam.

– Egy önálló kiállítást biztosítunk a nyertesnek.

– De ahhoz nyernem kellene, és nem járna semmilyen anyagi hozzájárulással, ha jól olvastam a feltételeket.

– Mi az akadálya, hogy nyerjen?

– Estig sorolhatnám az akadályokat Mr. Mackenzie.

– Ne legyen kishitű, Faith. Bízzon a tehetségében. Igaz, hogy az alapítvány nem ajánlott fel pénzjutalmat, de az anyagiaknál sokkal fontosabb a szakmai elismerés. Amit eddig láttam önből – mért végig jelentőségteljesen, tekintete kissé hosszabban elidőzött az arcomon, ami külön jópont volt, hogy nem a mellem bámulta – azt sugallja, hogy nem nagyon lenne vetélytársa.

– Ezt még át kell gondolnom. – Muszáj volt megtörnöm azt a különös kapcsot, ami kezdett kialakulni köztünk, mert éreztem, hogy sérülhetek a végére.

Olyasmit ajánlott, ami a művészkarrierem szempontjából kihagyhatatlan lehetőségnek számított. Viszont a nulla bevétel semmiképpen sem juttat közelebb a célomhoz. Úgy tűnik, a tánc marad az egyetlen anyagi forrásom, legalábbis egyelőre. Ez lelombozott, ugyanakkor izgatott is lettem, hiszen nem mindennap kopogtat az ajtómon egy ilyen esély. Ráadásul ilyen vonzó körítéssel. Kissé rideg, de mégis…

– Nem szeretné látni élőben néhány művemet, mielőtt bármiben megegyeznénk? – vontam fel kérdőn a szemöldököm.

– Természetesen érdekelnek további képek is, de már láttam, amit akartam. Tudom, mennyire tehetséges. – Átható pillantásától ismerős bizsergés futott végig a testemen.

A zsebemben megszólalt a mobilom, gyorsan kikaptam, hogy lenémítsam. Tyler neve villant fel, de kinyomtam, hogy ne zenéljen tovább. Tudtam, hogy már aggódik a késlekedésem miatt, de most nem volt kedvem felvenni.

– Mennem kell – tettem el a készüléket.

– Itt a számom – nyújtott át egy névjegykártyát. – Kérem, hívjon fel, és leegyeztetjük a továbbiakat. Örülnék a közös munkának. További szép napot, Miss Williams! – biccentett, majd elindult kifelé.

– Várjon – szóltam utána, mire megtorpant és felém fordult. – Ha van kedve, eljöhetne velem. Éppen a műterembe igyekszem. Nemsokára órám lesz. – Reménykedtem, hogy velem tart.

Az órájára pillantott, majd némi habozás után a szemembe nézett, úgy válaszolt. Egy percre azt gondoltam, nemet fog mondani, és már meg is bántam, hogy meginvitáltam a műterembe.

– Rendben. Mehetünk az én autómmal. – Válasza meglepett, de kellemes bizsergés indult meg a hasamban.

Az öröm hullámzott bennem. Akartam, hogy lássa a munkásságomat. Büszke voltam arra, amit eddig sikerült elérnem. A rajzoktatással a gyerekkori álmomat valósítottam meg. A hobbim lett a munkám, és ez számomra mindennél többet jelentett. Mindemellett vágytam a szakmai előrelépésre, egy saját galériára, de anyagi forrás hiányában ez még váratott magára. A Hudson által felkínált lehetőség talán a céljaim eléréséhez vezető út alapköve lehet. Meg akartam próbálni, de ahhoz még szükséges további festményeket és rajzokat készítenem. A nagy áttöréshez valami kirobbanó műalkotás kell. Csak az ihlet hiányzott a megvalósításhoz. Legalábbis eddig.

Ahogy elhaladtunk a pult mögött álló Sharon mellett, intettem neki, majd magamhoz vettem a táskámat. Meglepett, ám elégedett mosollyal nyugtázta a távozásunkat.

Hudson fekete Chevrolet-ja az üzlet előtti parkolóban állt. Igazi úriember módjára kinyitotta az ajtót, hogy beülhessek. Imponált a figyelmessége.

A műterem nem volt túl messze. Miután elmagyaráztam neki az útvonalat, beszélgetésbe kezdtünk.

– Mindig itt élt, Miss Williams? – sandított rám, majd újra a vezetésnek szentelte a figyelmét.

– Először is, lehetne, hogy csak Faith? – billentettem oldalra a fejem kérdőn. – A csevegés is könnyedebben menne, ha nem kellene folyton Mr. Mackenzie-nek szólítanom. Persze, ha ragaszkodsz hozzá…

– A Hudson tökéletes lesz, Faith – nézett rám újra, és esküszöm, egy félmosolyt láttam megbújni az ajka szélén.

– Nagyon szeretem ezt a várost, Hudson – hangsúlyoztam ízlelgetve a nevét. – Baxley annak ellenére, hogy nem túl nagy, tele van élettel – bámultam ki az ablakon.

A Lake drive-on elhaladtunk a Blackshire Park mellett. Az épületeket megvilágította a nap ékes fénye az üvegfelületről visszaverve a vakító sugarakat. Lenyűgöző és meghitt melegséget ontottak magukból.

– Valóban, elég nagy a nyüzsgés – nézett a parkot ékesítő szobrok mellett sétáló emberek felé.

– Te honnan érkeztél? – kíváncsiskodtam.

– Skóciából, pontosabban St. Andrewsból. – A hely hallatán egy ütemet kihagyott a szívem. Ez képtelenség… − Ez egy kisváros az északi parton. Nálunk található az Egyesült Királyság egyik elit egyeteme. Van egy vár is a városban, ami a tenger fölé magasodó sziklára épült. Nem messze tőle van a katedrális, szintén lenyűgöző építmény. Rengeteg látnivaló akad felénk. Nem utolsó sorban a golf szülővárosa. Úgyhogy, ha golfozni támad kedved, jusson eszedbe St. Andrews. Tetszene neked.

Levegőt is elfelejtettem venni, miközben beszélt. A kijelentésével és a rögtönzött beszámolójával meglepett. Nem tudhatta, hogy Skócia az a hely, ahova mindenképpen szerettem volna eljutni. Pontosabban el kellett jutnom, bármi áron...

Nem maradt időm, hogy tovább faggassam, mert megérkeztünk.

Alig parkolt le a műterem bejárata előtt, Tyler dühös tekintetével találtam szembe magam. Az ajtó előtt mászkált fel-alá ingerülten, de ahogy meglátott, megtorpant. Gyorsan felmérte a helyzetet; késtem, nem is kicsit, ráadásul nem egyedül érkeztem, hanem egy rendkívül jóképű fickóval.

Ebből nehéz lesz kimagyaráznom magam…

4. rész

Faith

A magyarázkodásban sosem voltam jó. Így gyorsan kipattantam a kocsiból, meg sem vártam, hogy Hudson is kiszálljon, és figyelmesen kinyissa az ajtót előttem. Tyler kék szemét összehúzva méregetett minket. Kezét becsúsztatta a farmernadrágja zsebébe, és széles vállával a ház érdes vakolattal bevont falának dőlt.

Tudtam, ha tetszik, ha nem kérdőre fog vonni, ez látszott a tekintetén.

− Mi tartott ilyen sokáig? A tanítványaid már nagyon várnak – támadt rám minden bevezetés nélkül.

− Faith! – Hudson rekedtes baritonja a hátam mögül hallatszott. – Most mennem kell, és úgy tűnik neked sem alkalmas az időpont arra, hogy megnézzem a festményeket.

− Festményeket? – harsant fel Tyler hangja gúnyosan.

− De épp az előbb beszéltük meg, hogy megnézed a festőműhelyt – szólaltam meg, és figyelmeztetőleg a legjobb barátomra néztem, miközben Hudson tekintetét fürkésztem.

− Majd legközelebb – közölte határozottan. Kezét a vállamra helyezte, és éreztem, amint az erős vonzódás, ami eddig megbújva várakozott köztünk, most felerősödve kirobbanni készült.

− Nagyon sajnálom − csúszott ki a számon, mert hirtelen úgy éreztem, hogy Tyler viselkedése miatt gondolta meg magát a férfi. A nagy lehetőségem a kiugrásra ő lehetne, nem szalaszthatom el.

− Megvan a számom neked, és most már azt is tudom, hol keressem a jövő nemzedékének tehetségét – húzta ördögi mosolyra az ajkát, amitől érzéki vibrálás futott végig a gerincemen.

− Hívlak majd.

− Várni fogom. – Hudson a szeme elé tolta éjfekete, márkás napszemüvegét, és ezzel attól fosztott meg, ami megmozdított bennem valamit. A pillantása fogva tartott és édes rabságba húzta a lelkem.

Nem beszéltünk többet, megkerülte a kocsiját, lazán bepattant a kormány mögé, és sportosan kitolatva a parkolóból eltűnt a szemem elől.

− Nem is tudtam, hogy a nyilvánosság elé akarsz lépni. – Tyler megérintette a karom, hogy felhívja magára a figyelmem.

Oldalra néztem és megráztam a fejem.

Tyler.

Gyerekkorom támasza, aki mindenkinél jobban ismert engem, tudta a titkaimat és egyben a legjobb barátom is volt. Ő volt az a biztos pont az életemben, akire szükségem volt a nehézségekben. Anya tizenöt évvel ezelőtt tűnt el a családunk életéből. Közvetlenül Chloe születése után. Piszok nehéz időszak volt. Fájdalom, bánat, megmagyarázhatatlan düh és űr maradt utána. Az érzés pedig, ahogyan arra kellett hazaérnünk a suliból Sharonnal, amint apa a kezében tartotta az újszülött húgunkat és csak annyit közölt, hogy az anyánk elment, semmihez sem fogható. Kislányként összeomlottam és toporzékolni szerettem volna, de nem tehettem. Apa szigorú tekintetében nem láttam a fájdalmat csak a haragot, amit a felesége eltűnése okozott.

Tyler alig egy karnyújtásnyira állt tőlem, így egy pillanatra behunytam a szemem. Az érzéseim irányába nagyon bizonytalanok voltak. Egy szemvillanás alatt le tudott venni a lábamról, ám ma reggel a sötét szempár kísértésére meginogtam.

− Nem akarok sehova sem lépni – sóhajtottam fel és erőteljesen kifújtam a levegőt. − Menjünk fel, és kezdődjön az óra.

Az épület kopár volt és romos, de hatalmas tetőtéri résszel rendelkezett. Nagyon szerettem, hogy a napfény természetes úton áramlott be a régi ablakokon a műteremmé kialakított lakásba.

− Faith! – Tyler elkapta a derekam és magához húzott. Fenekem az ágyékának ütközött, feszes karja ingerlően ölelt körbe. Az ajkát a nyakam hajlatához érintette és érzéki csókot lehelt rá. A mozdulat annyira ismerős és ösztönös volt, mégsem erre vágytam. Megfordultam a karjában.

− Erre most nincs időnk! – Mindkét tenyerem felemeltem és nekitámasztottam a felsőtestének. Tyler kemény mellizma megugrott az érintésemre. Szemében vágy villant. Titkos viszonyunk egészen idáig kielégítette a fantáziám, de ma reggel az a bizonyos sötétbarna szempár felbolygatta a világom.

− Igazán várhatnak még pár percet a tanítványaid. – Tyler nem adta fel és egyre közelebb hajolt az arcomhoz. Szája megérintette az ajkam, vágyterhes bizsergés szikrája lobbant fel köztünk.

− Várhatnának, de most nem fognak – léptem hátra, elszakítottam magam tőle, és jobb kezemmel kinyitottam az épület ajtaját. Kissé dohos szag csapta meg az orrom, és ez újra eszembe juttatta, hogy valamikor ki kell festeni majd az egész házat is.

Megvártam, hogy magában morogva Tyler is belépjen mögöttem. Amikor ideje engedte ő is részt szokott venni az óráimon. Egyrészt, hogy együtt legyünk, másrészt őt is érdekelte a festészet.

A málló kövezetű lépcsőn felfelé haladva megugrott a pulzusom, ahogy minden egyes alkalommal, ha a műterembe jöttem. Kikapcsolt, mégis hihetetlen módon fel is töltött ez a hely.