Lily
fogadalma

Hogyan éltem túl Auschwitzot
és merítettem erőt a továbblépéshez

Lily Ebert
Dov Forman

részlet

Budapest, 2021

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Lily Ebert & Dov Forman: Lily’s Promise –
How I Survived Auschwitz and Found the Strength to Live

Copyright © Regent Investment Holdings Limited 2021
All rights reserved.
First published 2021 by Macmillan an imprint of Pan Macmillan, a division of Macmillan Publishers International Limited
Cover design © Blacksheep Design
Cover images © Alamy, Depositphotos

Hungarian translation © Endreffy Kata, 2021
© XXI. Század Kiadó, 2021

ISBN 978 963 568 167 9

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Dezsényi Katalin
Előkészítés Tomka Eszter
Korrektúra Lesnyik Katalin

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Imádott anyám, Nina, és a kistestvéreim, Béla és Berta emlékére, akik az auschwitz–birkenaui gázkamrákban lelték halálukat. Ajánlom továbbá ezt a könyvet meggyilkolt rokonaimnak, és mindazoknak, akikre már nincs, aki emlékezzen.

DOV

2020. július 3.

Észak-London

– Csináljunk valamit, Dov!

Dédanyám nem bír magával. A kilencvenhat éves Lily megszokta, hogy iskolákban tölti a napjait, és Auschwitzról mesél a gyerekeknek, vagy nyilvános rendezvényeken beszél róla. Utálja, ha nem tud kimozdulni a lakása magányából.

A pandémia okozta kijárási korlátozásokat végre enyhítették – legalábbis egyelőre. Túl sokszor kellett már a kertben ácsorogva, az ablakon át kiabálva beszélgetnünk; most végre újra együtt tölthetjük a sábátot Lilyvel, mint régen.

– Csináljunk valamit, Dov! – mondja Lily.

Péntek este van, szűk körben üljük körül az asztalt, boldogan, hogy újra együtt lehetünk, együtt gyújtunk gyertyát, áldjuk meg a kenyeret. Ez egy különleges este, és Lily tele van energiával.

De látom, hogy mennyire hiányzik neki a régi élete. Imád új emberekkel találkozni. Nagyon fontos számára, hogy mint élő szemtanú hozzájáruljon a holokauszttal kapcsolatos ismeretek terjesztéséhez. Nem könnyű, de ő eltökélt. Pontosan tudja, milyen sokat jelent, ha az emberek az ő szájából hallják a történetét. Ha valaki személyesen találkozhat vele, könnyen lehet, hogy máshogy látja majd a múltat, és a jövőt is.

– Ne aggódj, Száfta! – Mindannyian Száftának hívjuk, mert anyám is mindig így hívta. A száfta nagymamát jelent héberül. – Majd kitalálok valamit.

De vajon mit tehetnék?

Az iskolák, múzeumok és egyetemek ugyan újranyitottak, de senki nem tudja, mikor lehet ismét nyilvános rendezvényeket tartani. Évekbe is beletelhet. Hány holokauszttúlélő lesz akkor még életben? A Covid-járvány fájdalmas igazságra világított rá – akármilyen kemény fából faragták, akármennyire halhatatlannak tűnik, és akármennyire szeretem, a dédanyám nem fog örökké élni.

Hihetetlen, hogy Lily mennyire vállalkozó szellemű. Mindig érdeklik az új dolgok. Néhány évvel ezelőtt leült egy kanapéra a Liverpool Street pályaudvar közepén, és beszélgetni kezdett a járókelőkkel a holokausztról. Tavaly létrehoztunk együtt egy Twitter-fiókot. Januárban feltettem néhány bejegyzést a holokauszt-emléknap alkalmából rendezett beszélgetéseiről.

Most azon töröm a fejem, hogy ideje lenne komolyabban is kihasználni a közösségi média lehetőségeit, hogy Száfta és a története még több emberhez eljusson. Én rengeteget tanultam tőle. Mindenki imádja, aki csak találkozik vele. És ha valamikor megérett az idő, hogy szárnyra kapjon a tolerancia általa képviselt üzenete, hát az most van.

– Tegyünk ki egy újabb Twitter-bejegyzést? – kérdezem.

– Vagy inkább menjünk el egy iskolába? – kérdez vissza lelkesen.

Két héttel ezelőtt megszerveztem az első Zoom-beszélgetését. Elmesélte a történetét a töritanáromnak, és kimerítő alapossággal válaszolt minden kérdésére. Még soha nem hallott a Zoomról, de rögtön úgy használta, mint egy profi. Nagyon büszke voltam rá. Megkerestem a Jewish News egyik újságíróját, nem akarna-e azzal foglalkozni, hogyan beszélik el a holokauszttúlélők a történetüket online.

– Nem olyan, mint élőszóban, én jobb szeretem, ha látom is a hallgatóságot! – mondta neki Száfta. – De az én generációm hozzászokott, hogy alkalmazkodjon az új helyzetekhez. Ha ezt kell csinálni, ezt kell csinálni. Mindig a legjobbat kell kihozni abból, ami épp van.

Kitettem egy tweetet, és belinkeltem az interjút. Hatvanöt like-ot kapott. Nem is rossz, gondoltuk.

És most? A sábát további részét azzal töltjük, hogy Lilyt faggatjuk. Az anyám, Nina is beszáll a kérdéseivel. Hozzám hasonlóan őt is mindig nagyon érdekelte a családunk története. Mindketten úgy nőttünk fel, hogy tudtuk, Száfta holokauszttúlélő, tudtuk, miért tart mindig egy darab kenyeret maga mellett, miért zavarja, ha pocsékba megy az étel. A jelenlétében soha nem játszottunk játék puskával, soha nem háborúztunk. Rengetegszer végighallgattuk a nyilvános szerepléseit, de még így is egy csomó minden az újdonság erejével lep meg.

Pontosan mi történt Lilyvel és a húgaival Auschwitz után? Mit érzett, amikor véget ért a háború? Miért nem tért haza Magyarországra?

– Milyen volt, Száfta? – kérdezem. – Hogy volt erőd továbblépni?

– Tovább kell lépni. Mindig tovább kell lépni.

Régebben Lily kikötötte, hogy sábátkor soha ne beszéljünk a holokausztról. Ezeken a napokon nem illik szomorú dolgokkal foglalkozni. Emlékszem, mennyire megrökönyödtem és zavarba jöttem, amikor az egyik barátom épp egy szombati napon, a súl után kérdezte meg, hogy megnézheti-e a tetoválását. Hatodikos volt, egy évvel járt fölöttem, akkor kezdtek a holokausztról tanulni az iskolában. Többet akart tudni, és végtelen sok kérdése volt. Életemben először akkor néztem meg Lily tetoválását alaposabban, mert mindkettőnknek megmutatta. Megdöbbentő pillanat volt, soha nem fogom elfelejteni. És azután évekig nem beszéltünk róla újra.

Nemrégiben viszont mintha meggondolta volna magát azzal kapcsolatban, hogy miről beszélgethetünk sábátkor. Azt hiszem, mindannyian ráébredtünk, hogy jobb, ha nem vesztegetjük az időt. Száftából dőltek az új történetek, olyanok is, amiket még soha nem hallottunk. És minél többet mesélt, annál többet akartam tudni.

– Milyen volt? Mit éreztél?

– Az az igazság, hogy aki nem volt ott, soha nem fogja megérteni.

De legalább meg akarom próbálni! Az igazat megvallva, egyszerűen nem mertem túl sokat kérdezni korábban. Valahányszor a múltról beszél, újra kell élnie. Nem akarok neki fájdalmat okozni. Ugyanakkor mégis tudni szeretném, hogy pontosan mi történt vele. Szeretném, ha minden világos lenne a fejemben. Tizenhat éves vagyok. Lily húga, Piri még nem volt tizenhat, amikor felszabadult a munkaszolgálatból és a náci koncentrációs táborból.

Már így is rengeteget gondolkodtam Auschwitzról. Úgy volt, hogy a tanév végén oda megyünk tanulmányi kirándulásra. Mennyi most ennek az esélye? Úgy volt, hogy Lily is velünk tart.

Most minden bizonytalan. Minden kiszámíthatatlan. Olyan törékenynek tűnik az élet mostanában.

Nem akarom, hogy elvesszenek ezek a történetek. Meg akarom találni a módját, hogy megőrizzem mindazt, amit Lilytől kaptunk, mindörökre.

Másnap este, amikor kimegy a sábát, anyuval visszakísérjük Lilyt a lakásába.

– Gyertek be – mondja. – Van egy-két dolog, amit meg akarok mutatni neked, Dov.

– Reméljük, meg is találod őket, Száfta! – viccel anyu.

Száfta lakása tele van zsúfolva mindenfélével. Szerintem soha nem dob ki semmit. És csak ő tudja, hogy mi micsoda, és hol kell keresni.

Várjuk, amíg átfésüli a fiókot. Aztán ragyogó arccal fordul felénk.

– Ide nézzetek!

Egy focimezt tart a magasba nagy büszkén. Királykék, sárga csíkokkal. Fogalmam sincs, melyik csapaté lehet.

– Azta! – Próbálok úgy tenni, mintha érdekelne.

– Ez a Maccabi, tudod? Tel-Avivból van. Akkor kaptam, amikor ott tartottam előadást. Mikor is volt? Na, mindegy. Nézd – dedikálva van!

– Nahát! – Pillantásom egy vastag könyvecske élénknarancs borítójára esik.

– Száfta, az ott mi? Az a kis album. Megnézhetem?

Leülünk egymás mellé, és lapozgatni kezdünk. Műanyag lapokból áll, mint valami áttetsző irattárca, minden zsebe tele apró, fekete-fehér fényképekkel, bár némelyiket inkább barna-fehérnek mondanám. A legtöbb képnek jellegzetes, fodros szegélye van.

Azt hiszem, még soha nem láttam képeket Lily családjáról, legalábbis a háború előtti időkből. Az első néhány darab mind nagyon hivatalos, kivéve egy kissé életlen képet: három kisgyerek áll egy kertben, komolyan, méltóságteljesen, egymás kezét fogva.

– Ez én vagyok. Ez az öcsém, Imi. Az pedig René. Én voltam a legidősebb.

– Tudom, Száfta! Még mindig te vagy a legidősebb!

Egy másik, későbbi fotón, ami nem sokkal a deportálás előtt készült, Lily az öccsével és három húgával látható. A lányok, Lilyt kivéve, mind egyforma ruhában vannak, a hajukban nagy masni. Várj, nem hiányzik innen még egy öcs?

Lily elszomorodik. Kis szünet után válaszol, közben megérinti az aranyfüggőt, ami mindig a nyakában lóg.

– Béla nagyon komolyan vette a Tóra-tanulmányait, aznap sem akarta kihagyni a hédert.

A következő kép a szüleit ábrázolja, egyszerre idegenek és ismerősek. Az édesanyját Ninának hívták, mint anyut. Félénk, kicsit csintalan a mosolya. Mellette az édesapja, kabátban és kalapban. Áron. Mint a dédnagybátyám, Roni. Aztán egy fehér szakállas rabbi, hosszú ruhában. Egy megfakult szépia képen pedig egy férfi barkóval, igazi viktoriánus jelenség.

– Ez a nagyapám – mondja Lily. – Az Engelman nagyapa. Az anyám apja meg rabbi volt.

– Nahát! – mondom ismét, de most már komolyan.

Az album vége felé már más időkben járunk. A három lány szinte felnőtt.

– Te hol vagy innen? – kérdezem. – És ki ez a sok másik lány?

– Ja, azok a svájci barátaim. Ők is magyarországi túlélők, mint mi. Ez pedig én vagyok a húgaimmal. Az ott René. Ez pedig Piri.

Nagyon hasonlítanak egymásra, főként Lily és Piri.

Amikor a fény felé emelem az albumot, hogy jobban lássam a képeket, kihullik belőle valami.

– Ez meg mi? – kérdezem, miközben felveszem. – Egy bankjegy? Német?

– Á, igen. Egy amerikai katonától kaptam a felszabadulás után. Nézd csak, ezt ő írta rá.

– Száfta, ezt soha nem mutattad nekem! – mondja anyu.

– Nem gondoltam, hogy érdekelhet bárkit – feleli Lily. – Azt hittem, csak nekem fontos.

Megfordítom a bankjegyet, hogy elolvassam. A régimódi írás a szegély mentén fut, csak ott fért el a katona üzenete: „Ez egy új élet kezdete. Sok szerencsét és sok boldogságot!”

A remény üzenete, tíz szóban.

A bankjegy felső részén mintha héber betűk lennének, de nem tudom kiolvasni. Az alján pedig ennyi: „Schacter káplán segédje.”

– Ki volt ez? – kérdezem. – Hogy hívták?

– Jaj, nem emlékszem már. Több mint hetvenöt évvel ezelőtt történt. Zsidó katona volt, azt tudom. Amerikai zsidó. Nagyon kedves volt. Akkoriban nem voltunk kedvességhez szokva.

Hirtelen elcsendesedik. A múltban jár, eszébe jutnak dolgok, mások homályba vesznek.

– De miért bankjegyre írt? – kérdezem.

– Nem volt papírja, és írni akart nekem valamit. Talán amikor elindultunk Németországból. Nagyon kedves ember volt.

– Én megkeresem neked! – ígérem. – Kirakom a Twitterre, és valaki tutira tudni fogja, merre keressük.

Lily kinevet. Ne légy ostoba! – mondja a kacagása.

Anyu is nevet és a szemét forgatja.

– Na, majd meglátjátok! Ez komoly! A közösségi média hihetetlen dolgokra képes – győzködöm őket. Bár az igazat megvallva magam sem vagyok biztos a dolgomban. De az ember sohase tudhatja. Annyi rémes dolog történik a közösségi médiás felületeken. Be akarom bizonyítani, hogy jó dolgokra is lehet használni. – Csinálok néhány képet, és holnap kirakom.

Lily kinyújtja apró, ráncos tenyerét, és én beleteszem a bankjegyet. Mindkét oldalát lefotózom, hogy jól látszódjon rajta az üzenet. Aztán befotózzuk azt a képet is, amin Lily és a húgai vannak, egyforma kockás ruhában – nem semmi látvány! Amerikai katonák társaságában mosolyognak. Vajon egyikük a mi emberünk?

– Huszonnégy órát kérek! – mondom Lilynek. De még mindig nevet. – Bármiben lefogadom, hogy megtalálom!

Aztán tovább nézzük a családi képeket, Száfta pedig mesél a háború előtti boldog életéről Magyarországon, a kis kereskedővárosról, Bonyhádról, ahol nevelkedett.

LILY

A húszas évek

Bevallom, mindig vezéregyéniség voltam. A testvéreim kezdettől fogva felnéztek rám. Soha nem volt kérdés, hogy megcsinálják-e, amit mondok. Persze én voltam hatunk közül a legidősebb, de ilyen volt a természetem is. Szerettem irányítani, felelősséget vállalni, és ezt a többiek se bánták – még Imi se, aki a legidősebb volt a kistestvéreim között, és mindig a sarkamban járt, mert alig egy évvel volt csak fiatalabb nálam. Egyértelmű volt számukra, hogy úgyis én tudom a legjobban. És később ez rengeteget segített mindannyiunknak.

A családból én ülhettem elsőként egy asztalnál a felnőttekkel pészahkor, a széderesten – ez a zsidó húsvét kezdete. Akkor este a kis nyüzsgő, délnyugat-magyarországi kereskedővárosban sok más család is ünnepelt. 1923 decemberében, amikor én születtem, Bonyhád egyre népesebb lakosságából majdnem hétezren voltunk zsidók, minden nyolcadik ember. Egy évszázaddal azelőtt, az üknagyszüleim gyerekkorában, mielőtt minden felekezet egyenlő jogokat kapott volna Magyarországon, a város egyharmada zsidó volt. Régi, összeszokott közösségünk volt, amelynek minden tagja lelkesen várt minden jóm tovot, vagyis vallási ünnepet. Nemzedékek óta kiváló rabbiktól és Talmud-tudósoktól kaptunk szellemi útmutatást.

Az az emlékezetes szédereste 1928 áprilisában lehetett. Négyéves voltam, és a gyerekek közül egyedül én maradhattam fenn késő estig. Minden gyönyörűen elő volt készítve: egy tálka sós víz, keserűfű, sült tojás, torma, bor, macesz és más jelképes ételek. Aztán meggyújtották a gyertyákat. Nagyon büszke voltam, hogy én tehettem fel az első kérdést, a Má Nistánát: én kérdeztem meg apámat, hangosan és érthetően, ahogy begyakoroltam: „Miben különbözik ez az éjszaka a többitől?”

Imádtam a felnőttek között lenni. Ugyanezt éreztem később, tízéves koromban is, amikor először ihattam feketekávét a nagynénémnél. Persze rettenetesen keserű volt, de úgy tettem, mintha ízlene. Pedig csak annak örültem, hogy én is ihatok belőle.

Most már a nagyokkal vagyok, gondoltam magamban. És mivel már egészen kiskoromban úgy viselkedtem, mint a felnőttek, a kistestvéreim az én döntéseimet is tiszteletben tartották.

Egyik sábátkor, amikor a szüleink a súlban voltak, szokás szerint kint játszottunk a hatalmas kertben. Tényleg nagyon nagy volt, mindenre volt benne hely. A kapu mellett élénk, színes virágok nyíltak: aranyló krizantémok és magas, sárga napraforgók. Kedvenc szórakozásunk volt, hogy levagdostuk a lekonyuló fejeket és kiszedegettük a csíkos magvakat, aztán megpirítottuk és kipattogtattuk a héjából vagy a tyúkoknak adtuk. A ház mellett volt egy nagy füves rész, ahol megállás nélkül labdáztunk, dobáltuk egymásnak vagy fel a tetőre, és lestük, hol gurul le. Aztán ott volt a hatalmas diófa, aminek az alacsonyabb ágait könnyen elértük. Zsenge, élénkzöld termése állandó kísértést jelentett: mindig túl hamar próbáltuk feltörni, egyszerűen nem bírtuk kivárni, amíg a burok magától felhasad. És az erőfeszítéstől jó feketék lettek az ujjaink.

A gyümölcsös meg a veteményes a hátsó fertályon volt, a melléképületek mögött, ahol a fát és a szenet tárolták. Volt almafa, szilva, cseresznye… Mindenféle bokros gyümölcs, amit csak el lehet képzelni. Kukorica, paradicsom, paprika. Volt egy kertész, aki elvégezte a munka nehezét, de mi is besegítettünk az öntözésben és a szüretelésben. Nyáron mindig akadt valami, amit el kellett tenni télire, télen pedig, amit megőriztünk a nyárra. Uborkát savanyítottunk, kompótot vagy lekvárt főztünk. De, mint már mondtam, aznap szombat volt, mi pedig ortodox család voltunk, és a szomszédaink többsége is zsidó volt.

Csak az volt a baj, hogy gyönyörű nyári nap volt. Kicsit unatkoztunk, meg éhesek is voltunk, és senki nem volt a közelben. És annyira csábítóak voltak a gyümölcsök.

– Sábátkor nem szedhetünk gyümölcsöt! – figyelmezettem a testvéreimet. Mindannyian ismertük a szabályokat. Sábátkor harminckilencféle munkát tilos végezni, és ezek egyike a szüretelés.

Én tényleg jó kislány voltam, tíz- vagy tizenegy éves lehettem akkor. Tisztában voltam a felelősségemmel, és a jóhíremre is vigyáznom kellett. A legnagyobb húgom, az élénkvidám René két és fél évvel volt fiatalabb. Utána következett a Piri, ő 1929-ben született, takaros és kényes kis teremtés, igazi művészlélek, sokkal félénkebb, mint René. Bár René is nagyon közvetlen volt, határozottan én voltam a legextrovertáltabb mindannyiunk közül. Béla, a másik fiútestvérünk három évvel Piri után született – az ő születésére már én is emlékszem –, Berta pedig, azt hiszem, még karon ülő baba volt akkor. Egyforma ruhát viseltünk, a legszebb ruhánkat. Mindig nagyon szép, csinos ruhákban jártunk.

– Nem szabad szedni! – ismételtem meg kicsit lassabban, mert közben eszembe jutott valami. Az almafát méricskéltem, az alacsony ágait, aztán Imire néztem, aki gyorsan nőtt, már majdnem utolért a növésben. – Azt viszont semmi nem tiltja, hogy egyenesen a fáról együnk.

És pontosan ezt is tettük. Hátrahajtottuk a fejünket, a kezünket hátul szorosan összekulcsoltuk, és szép engedelmesen harapdáltuk a ragyogó gyümölcsöket, a fogunkat vájtuk bele sima héjukba. De nem szedtük a gyümölcsöt! Nem szegtük meg a törvényt. A kicsik úgy legelték a ribizlibokrot, mint a kiskecskék, boldogan guggoltak a földön. Mi pedig az ajkunkkal téptük a fanyar gyümölcsöt éhes szájunkba.

Én voltam a vezér, Imi pedig a hű csatlósom. Tökéletes páros voltunk. Ügyeskezű volt – mint Piri –, az ujjai egészen finomak. Tudtam, hogy bármit meg tud csinálni, és nekem bármit meg is tenne. Amikor mozgott a fogam és meg akartam szabadulni tőle, Imi húzta ki: cérnaszálat tekert a fogam köré, a kilincshez erősítette, aztán hirtelen becsapta az ajtót. Egy nap – Imi akkor még kisebb volt – a fejembe vettem, hogy a vendégek tiszteletére fenntartott nehéz, hímzett terítő szegélyén körbefutó pomponokkal akarok játszani. Megkértem, hogy vágja le nekem. Nyissz! Nyissz! Nyissz! Annyira a kedvemben akart járni, hogy az összeset leszedte.

Mindkettőnket lenyűgöztek az apró élőlények. Tücsköket, gilisztákat, békákat gyűjtöttünk a kertben, és órákon át lankadatlan figyeltük, hogyan mozognak, hogyan táplálkoznak, és miféle furcsa hangokat adnak ki.

Nagyon szerettem Imivel lenni, mert mindig segített abban, amit épp csinálni akartam. Végighallgatta az ötleteimet, azután együtt megvalósítottuk.

A szüleink egyszer vettek Bertának egy gyönyörű, új porcelánbabát, amit a városban látott és beleszeretett. A legkisebb húgunk okos volt és mindig vidám, apánkat is a kisujja köré csavarta. Mindannyian imádtuk. Különös baba volt és szokatlan, mert ha a hátára fordították, varázslatos módon behunyta a szemét. Még soha nem láttunk ilyet azelőtt!

– Hogy az ördögbe lehetséges ez? – töprengtem. – Imi, segíts megfejteni!

– Mit csináljak?

– Törjük be a fejét, és akkor meglátjuk, hogy működik a szeme.

Iminek több se kellett – nyilván őt is furdalta a kíváncsiság. De a műtét nem sikerült, tönkretettük valahogy a mechanikát is – se választ nem kaptunk, se babánk nem volt többé. Szegény Berta! De ő persze megbocsátott. Talán azt hittük, Apu majd vesz neki másikat – végül is a nagy piros pöttyös labdáért sem kellett sokat könyörögnie, amire annyira vágyott!

Más alkalommal arra voltam kíváncsi, hogyan működik az óra, mi történik a kis ketyegő ezüsttok belsejében. Természetesen Imit kértem meg, hogy szedje szét és mindketten megnézhessük. És miután megmutatta a fogaskerekeket és rugókat anyám órájában, apám óráját is muszáj volt megvizsgálnunk. Mindenre én vettem rá Imit. Engem ugyan mivel vádolhattak volna? Hiszen én nem csináltam semmit.

A szüleim persze pontosan tudták, ki áll minden egyes csínytevés mögött. Mégsem emlékszem, hogy bármelyikünk valaha is bajba került vagy büntetést kapott volna.

– Oh, mein Kind! – mondta ilyenkor Apu. Szívesebben beszélt németül, mint magyarul, az üzleti ügyeit is általában azon a nyelven bonyolította. – ‘Ich hätte nicht gedacht, dass du das tun würdest!’ Ó, gyermekem! Nem hittem volna, hogy ilyesmit tennél.

Attól fogva Apu és Anyuka már jobban vigyáztak, és nem hagyták elöl az órájukat.

Akkor sem repestek az örömtől, amikor felfedezték, hogy kinyitottam a tyúkokkal teli ketrec ajtaját a kertben, és szabadon engedtem az állatokat. De annyira megsajnáltam őket, úgy össze voltak zsúfolva, egyik a másik hátán, és olyan nyomorultul néztek ki. Ha jól emlékszem, a szüleim mindössze kétszer parancsoltak megálljt nekünk. És mindkét esetben igazuk volt. Egyszer megakadályozták, hogy Imi és én eladjuk a kis Renét. Nem mintha ő bánta volna. René már kiskorában is bármit megtett volna azért, hogy örömöt okozzon másoknak.

Aztán Imi egyszer borzasztóan szeretett volna egy kisbárányt. Folyton erről beszélt, egyre csak nyaggatta a szüleinket. Még egy kis ólat is fabrikált a báránynak a fűben. De a bárány csak nem érkezett meg.

Apu és Anyuka tudták, milyen kalandvágyók vagyunk, talán még csintalanok is, de azt is, hogy gonoszságra vagy kegyetlenségre sose vetemednénk. Általában udvariasak voltunk és jól viselkedtünk az iskolában, nekik meg ez számított. Arra tanítottak, hogy legyünk tisztelettudók: egy gyerek sem ült volna az apám helyére a nagy ebédlőasztal fejénél, vagy feleselt volna vissza neki. Akkoriban messze nem beszéltek egymással olyan szabadsággal a különböző generációkhoz tartozók, mint ma. Nem vártuk el, hogy a bizalmukba fogadjanak, soha nem tettünk fel személyes kérdéseket. Így máig nem tudom, hogyan ismerkedtek meg a szüleim.

Anyám nagy rabbicsaládba született 1897-ben, és egy Szenc nevű üdülővárosban nőtt fel Pozsony közelében, ami akkor még a Magyar Királysághoz tartozott, csak az első világháborút lezáró béketárgyalások során került át az újonnan létrehozott Csehszlovákiába. Apám, aki tizenkét évvel volt idősebb nála, Bonyhádon született, ahogy az ő apja is, meg a nagyapja, meg a dédapja, meg a sok unokatestvére, az unokahúgai és unokaöccsei. Hozzánk hasonlóan Breznitz Nina és Engelman Áron is nagy, összetartó, középosztálybeli zsidó családban nőtt fel, magyarok voltak minden tekintetben. Jómódban és biztonságban éltek – ki hitte volna, hogy ez valaha is megváltozhat?

Ahogy most visszanézek, csak harmóniára emlékszem otthonról. Zajos volt a ház, de békés. Ha Apu és Anyuka valaha is összekülönböztek, arról mi biztosan nem tudtunk. Ha meg mi, gyerekek veszekedtünk, azon is hamar túlléptünk. René természeténél fogva nagyon kedves volt, mindenáron igyekezett elkerülni a nézeteltéréseket. Ha Anyuka szólt, hogy menjünk teríteni vagy rendet rakni, mindig ő szaladt elsőként. Ha bárkinek szüksége volt valamire, René máris ott volt segítségre készen.

Mindannyiunkat olyannak fogadtak el, amilyenek voltunk. Apámhoz hasonlóan Piri is rögeszmésen ügyelt a higiéniára. Ha valaki más már hozzányúlt az ételhez, ő azt képtelen volt megenni. De ezzel sem volt semmi gond, a szüleink nagyon megértők voltak. Péntek esténként például, amikor Apu vacsora előtt elmondta a kiddust, az ünnepnapi áldást a bor fölött, mi pedig körbeadtuk a nagy ezüstserleget, amelyből nagyság szerint mindannyian kortyoltunk egyet, Piri a saját poharából ivott.

De őszintén: a lehető legjobb szüleim voltak, amiről egy gyerek csak álmodhat. Kedvesek voltak, nyugodtak, szeretetteljesek és nagyon elnézőek. Azt hiszem, a csínytevéseink ellenére is meg voltak győződve arról, hogy mi vagyunk a legokosabb és legszebb gyerekek az egész világon. Burokban nőttünk fel, akkora biztonságban voltunk a világ minden gonoszsága elől, hogy azt sem tudtuk, létezik gonoszság.

Reggelente Apu bejött a konyhába, ivott egy csésze forró kávét, és leszürcsölte a tejszínt a tejről, amit mindennap a faluszéli gazdától szereztünk be. A pék minden házat végigjárt, és a hátán hozta a zsömlét. Azt ettük reggelire, aztán rohantunk az iskolába.

Nem mi voltunk a leggazdagabbak, a házunk sem volt valami fényűző, mégis az egyik legszebb volt a városban – Perczel Mór utca 32. Barátságos környéken laktunk, és mi, gyerekek semmiben nem szenvedtünk hiányt. Az égvilágon semmiért nem kellett aggódnunk. El se lehet ma képzelni azt a szabadságot! A széles, fákkal szegélyezett utcán nem volt veszély: alig jártak arra idegenek, és autóból is csak egy volt az egész városban, egy taxi, ami a harminc kilométerre fekvő szakály-hőgyészi állomásra fuvarozta az embereket. De lehetett menni a kis zötykölődő busszal is. A bonyhádi kis vasútállomáson jobbára csak a teherszállító vonatok álltak meg, amúgy ló- meg szamárháton, szekéren, a hosszú, havas teleken pedig szánkóval közlekedtek az emberek.

Volt, hogy a padláson játszottunk. Egyszintes volt a ház, fölötte a hatalmas padlástér, ahol telente a ruhát szárítottuk, és ahol a pészah idején használt porcelánokat és evőeszközt tartottuk. Aztán ott voltak apám és a nagyapám titokzatos régi iratai meg levelei is, a borítékon érdekes bélyegekkel, ezeket leáztattuk és beragasztottuk a gyűjteményünkbe. Bent a házban legszívesebben egy gyönyörű, almásderes hintalóval játszottunk – igazi lószőrből volt a sörénye meg a farka, bőrből a nyerge és a kantárja, sőt valódi fémkengyele is volt.

De többnyire kint játszottunk, labdáztunk, ugróköteleztünk, ugróiskoláztunk, vagy csúszkáltunk a korcsolyapályán, amit minden évben a kert fellocsolásával hoztunk létre, amikor november táján már elég fagyosra fordult az idő. A telek nagyon hidegek voltak, de mi szerettünk játszani a hóban, aztán átmelegedni a konyhai tűzhely mellett. Amikor szánkóztunk, melegen tartottak minket a puha, prémes sapkák és muffok.

A barátaink többsége egyben a rokonunk is volt, a rokonaink pedig a barátaink. Egész évben szabad bejárásunk volt egymás házába, bárhová mentünk, mindig találtunk valakit, akivel játszani lehetett, akivel teljes lett a csapat. Piri volt a legcsendesebb közöttünk, mégis ő volt a legnépszerűbb. Az ő barátai folyton nálunk vendégeskedtek. Szerették, mert annyira kedves volt és nyugodt, és jó volt vele beszélgetni. Bertának is mindig sok látogatója volt.

Az én egyik legkedvesebb játszótársam Hilda volt, az unokatestvérem, akivel szinte egyidősek voltunk és az iskolában is egy osztályba jártunk. Magasabb és csendesebb volt, mint én, és nagyon okos. Szép lány volt, a haja egyenes és barna, és a szeme is barna, mint az enyém. Náluk ő volt a legkisebb, három nővére és egy bátyja volt. Sokat játszottunk együtt, aztán ahogy nőttünk, inkább beszélgetni szerettünk.

Bonyhád barátságos, nyüzsgő kisváros volt, tele apró üzletekkel, meg egy-két nagyobbal is, néhány kisebb üzemmel és egy szabadtéri stranddal. Két zsinagóga és három templom működött a városban. Rengeteg Engelman lakott Bonyhádon. A családok többsége üzleti kapcsolatban állt egymással, tíz-húsz perc járásnál senki nem lakott vagy dolgozott messzebb. A nagybátyáim közül ketten, Leó és Sándor nagy porcelánüzletet vittek a Horthy utca 4-es szám alatt. Apu boltja nem volt messze sem a házunktól, sem a fivérei üzletétől, mi pedig gyakran szaladtunk egyik helyről a másikra, ha üzenetet küldtek. Apám textilkereskedő volt. A mennyezetig álltak nagy tekercsekben a különféle kelmék: meleg gyapjú, színes pamutok, elegáns selymek és szaténok, munkaruhának való praktikus anyagok. Többségüket postán rendelte külföldről, úgyhogy apámnak nem kellett magának utaznia, ritkán volt távol hazulról. Viszont az üzlet rengeteg adminisztrációval járt, apám mintha egyfolytában leveleket írt volna. Több alkalmazottja is volt, mind elegáns uraságok, akik farúddal mérték ki a vásárlóknak a suhogó anyagokat, aztán csillogó élű ollóval vágták le őket.

Persze mi magunk is nagyon szép ruhákban jártunk. Anyám évente háromszor vagy négyszer is új ruhát varratott az egész családnak. Mivel én voltam a legidősebb, nemcsak több kiváltságom és több játékom volt, mint a többieknek, hanem több új ruhám is. A súlban vagy otthon megtartott ünnepeken viszont anyám mindannyiunkat egyformán öltöztetett. Tehát amikor én új ruhát kaptam, akkor a húgaim is új ruhát kaptak. Emlékszem például, hogy a harmincas évek elején Magyarországon mindenki a matrózruháért rajongott. De Angliában is, mint később megtudtam. Úgyhogy egyik évben mind a hatan ugyanolyan matrózruhát viseltünk, nagy fehér gallérral és elöl megkötött tengerészmasnival. Pazar legénység benyomását keltettük, és úgy is éreztük magunkat!

A legkülönlegesebb napokon – születésnapok és vallási ünnepek alkalmával – felvehettem az arany angyalkás nyakláncomat. Egészen egyszerű függő volt, láncon lógó aranykoronggal, rajta apró, töprengő kerub, állát a tenyerébe támasztja, sóvárogva néz fölfelé. Bájos, ártatlan kis amulett volt, amit egy ártatlan kislány kapott ajándékba, amikor olyan kicsi volt, hogy ma már sem a pontos időpontra, sem az alkalomra nem emlékszik. Nemrégiben fedeztem fel, hogy az angyalkámat egy itáliai festményről másolták: a Raffaello Sixtus-Madonnáján szereplő, igen népszerű kis angyalpár egyike. Anyám egy kis dobozkában tartotta a függőmet a szekrényében. Azokon a napokon, amikor igazán csinosnak akart látni, elővette a láncot, és a nyakamba akasztotta. Ez nagy kiváltság volt, s olyankor még inkább szeretettnek és különlegesnek éreztem magam.

Azt hiszem, nekem voltak a legjobb szüleim a világon.

Tartalom

DOV

2020. július 3.

LILY

A húszas évek

A harmincas évek

1939–1941

1942

1944. március 19. – május 15.

1944. május 16. – június 28.

1944. június 28. – július 3.

1944. július 5–9.

1944. július 9.

Amit nem tudtam

1944. július 10.

1944 júliusa

1944 júliusa és augusztusa között

Néhány hét 1944 augusztusában

1944 augusztus vége. Talán.

1944 augusztus vagy szeptember

1944. szeptember 17–26.

1944 októbere

1944. október 29.

1944. november – 1945. április

1945. április 12.

1945. április közepe – május eleje

1945. május – június

1945. június 22. – július vége

1945. július – 1946. június

DOV

2020. július 5.

LILY

1946 júniusa

1946–1948

1948 májusa

1948–1950

1951–1956

1956

1960

1967

1973–1984

1984–1985

1985–1988

1988

1992–1993

A 2010-es évek

2020

DOV

2020. december 29.

Köszönetnyilvánítás

A képek forrása

Képek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0