Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2024 novum publishing

ISBN Könyv: 978-3-99130-563-7

ISBN e-book: 978-3-99130-564-4

Lektor: Sósné Karácsonyi Mária

Borítókép: Sósné Karácsonyi Mária

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

www.novumpublishing.hu

Idézet

…egy történelem van, amely azonban ezerarcú, s ehhez az

ezerarcú egyhez kellene a lehető legközelebb kerülni.

(Frank Tibor)

Előszó

Az ember alkotta társadalom nyitott történetének elmélete szükségképpen sajátos nézőpontból közelít korunk egymásra torlódó válságaihoz és konfliktusaihoz. Ezért aztán, habár nem is minden alap nélkül tennéd, elsietnéd mégis a dolgot, tisztelt olvasó, ha e könyv címe alapján úgy vélekednél, hogy korunk szellemi divatját követve a következőkben valamiféle kataklizmával fenyegető jövőképnek vagy az egyetemes boldogság utópiájának cáfolatáról, netán az emberi történelem végéről lesz majd szó. Ellenkezőleg: az emberi együttműködés új, élhető formája alapjainak szerkezetét és az új létformához vezető út szisztematikus vázlatát találod majd itt. Csak hát, akár ha visszatekintesz a távolabbi történelmi múltba, vagy akár a lehetséges jövőt kutatod, mindkét esetben a jelenben élsz. Ugyanakkor azt is láthatod, hogy a máig vezető történeti korszakok, melyeket az emberi együttélés valamely új történelmi formája választ el egymástól, a korábbi romjain jelennek meg, és miközben az ember az új világot annak saját alapjain felépíti és egyre határozottabban lép túl a régi viszonyokon, beleértve mindazt, amit elődei életük elviselhetetlen részének tartottak, aközben mindinkább az az érzése támad, hogy valami veszteséget is elszenved. Úgy érzi, hogy a régi világ romjai maguk alá temettek valami olyasmit (vívmányokat, alkotásokat és nem utolsósorban eszméket és lelkesítő illúziókat) is, amire most nem csak mint a múlt értékes részére és szépségére tekinthet vissza nosztalgiával, hanem ennek alapján az elméleti gondolkodásában is újra az elmúlt korokhoz fordul. Így idézi fel a modern ember a hősök immár letűnt világát vagy az őseredeti közösségek összetartó erejét, természethez közelségét, korlátozott, mértéktartó igényeit, vagy éppenséggel napjainkban az emberi emancipációhoz vezető fejlődés eszméjét. Az átalakulásnak ezt a folyamatát értékrombolásként érzékelve látja vesztébe rohanni a világot a benne élő modern ember. Az így megkonstruált jelenből kitekintve aztán az ember saját jövőjére gondolva a kataklizma ellenpólusaként vágyai által vezérelt utópiákat alkot.

A történeti változásnak a benne résztvevők általi iménti felfogása mintegy jelzése annak, hogy az, amit fejlődésnek tekintenek, elméleti-fogalmi leírásában nem ragadható meg megfelelően sem egyfajta lineáris történeti logika mentén, sem pedig a radikális gondolati szakítás útján. Ugyanakkor mi sem jelzi jobban napjainkban egy új korszak szükségességét annál, minthogy a mai ember a modern világ összeomlással fenyegető válsága közepette és innen kiutat keresve, ha érezhet is némi nosztalgiát a széteső jelen számára fontos, ám múló vívmányai iránt, nincs abban a helyzetben, hogy – túl a nosztalgikus múltidézésen – építhessen az elmúlt korok utólagosan felismert és vonzónak talált értékeire. És nem bízhat immár abban sem, hogy a mind fenyegetőbb válságot eddigi életrendjének szabályai alapján oldhatja meg. A mai, modern korban az ember nem tarthatja fenn magát jelenlegi életrendjének további folytatásával, sem pedig eddigi történelmének radikális újrakezdésével. Sőt, abban sem bízhat, hogy élete rendjének összeomlásából – miként eddig mindig történt – ezúttal is valamiképpen a „nem tudják, de teszik” folyamatból majd csak kibontakozik valamiféle új rend.

Ebben a könyvben amellett érvelek, hogy történeti-társadalomelméleti nézőpontból módszeres vizsgálat alá vehető a modern kor, sőt ezen túl megalapozott válasz lehetőségével közelíthető az összeomlással fenyegető válságból kivezető útra vonatkozó kérdés. Ám egyfelől a történelmi katasztrófa vízióit, másfelől a vágy-vezérelt utópiákat csupán a történeti társadalomelmélet megalapozás-problémájának kidolgozásával és megoldásával válthatjuk fel egy, a mai világunkban még csak felsejlő tendenciákra támaszkodó – és így megvalósítható – jövőképpel. Előretekintve az ennek szellemében folytatott vizsgálódás majdani eredményére, két következtetésre juthatunk. Az egyiket a következőképpen fogalmazhatjuk meg: számot kell vetnünk az örök békével és közös jóléttel kecsegtető emberi emancipáció ígéretével, és ez a számvetés negatív eredménnyel zárul. Másrészt az e következtetésig vezető gondolkodás menetében módszeresen, lépésről lépésre haladva arra juthatunk, hogy az emberi együttélés jelenlegi formája utáni új történeti állapotot illetően felvázolhatjuk egy lehetséges és élhető emberi létforma alapszerkezetét. Egyaránt láttathatjuk tehát napjaink válságaiban széthulló világunkat és egy új világ alapjainak körvonalait, és eközben felmérhetjük azt is, hogy milyen árat kell majd fizetni érte.

Bevezetés

Első nagy tettét követően, hogy tudniillik létrehozta a történelmet, úgy tűnik, az ember most egy másik, ugyanolyan horderejű – ám lehet, hogy utolsó – lépésre készül: arra, hogy megszüntetve létezésének feltételeit megsemmisítse önmagát. A kérdés az, vajon ez a végkifejlet eleve benne van-e a megalkotott emberi történelemben, s így a mai ember nem tesz mást, minthogy beteljesíti a maga által eredendően elrendelt sorsát? Vajon napjainkban mindössze az történik csupán, hogy annak az aktivitásnak a kibontakoztatása során, amellyel az ember – nem utolsósorban éppen a többi élőlény kárára – kilépett a természet általi közvetlen meghatározottságából, egyúttal fokozatosan lebontja élete fenntartásának azokat a különös természeti feltételeit is, amelyek, összességükben, mint készen talált környezet, létmódja kialakításának feltételéit adták? Arról lenne szó, hogy oly mértékben és hatékonysággal gyakorolja az ember eme önsorsrontó működését, hogy immár globális szintre tágítva ki léthatárait, gyorsuló ütemben és egyre intenzívebben használja fel a számára még elérhető természeti erőforrásokat? Úgy tűnhet, mintha az ember ily’ módon új dimenzióba emelte volna az életnek azt a sajátos darwini törvényét, hogy a fajok mindaddig növekednek és gyarapodnak, amíg külső akadályba nem ütköznek. Az ember különös vonása ebben a tekintetben az volna, hogy életének készen talált természeti akadályait sorra átlépve immár egyáltalán a földi élet globális feltételeibe – sőt egyáltalán, a magasabb rendű élet –, legvégső határaiba ütközik. Ezt az ellentmondást – szemben az optimista történelemfelfogásokkal, melyeket az ismert „nem tudják, de teszik” tézisben Hegel nyomán talán Marx fogalmazott meg a legplasztikusabban – napjainkban a „tudják, de nem teszik” paradox kifejezéssel kellene felváltanunk. Ezzel arra utalunk, hogy miközben köznapi tapasztalatunkból és empirikus-tudományos vizsgálódásainkból egyre markánsabban rajzolódik ki az élhető környezet rombolásának folyamata (melyhez korántsem mellékes következményként kapcsolódik a klímakatasztrófa, a Föld biológiai sokféleségének gyorsuló csökkenése, a túlnépesedés és a globális egyenlőtlenség), azonközben a mind radikálisabb ökológiai mozgalmak, akciók és intézményes fellépések ellenére is a földi élet feltételei tovább romlanak, és az elkerülhetetlen katasztrófa folyamatának legfeljebb csak némi lassulását lehet nagy erőfeszítések árán elérni. Az ebből a kiáltó ellentmondásból eredő kérdésünk tehát az, melyek azok a hajtóerők és hol keletkeznek, amelyek az egyes emberek, valamint embercsoportok cselekvéseit, továbbá a társadalmi intézmények működését olyan erővel határozzák meg, hogy az végül is felülírja az emberi élet – sőt általában minden magasabb rendű életforma – fennmaradáshoz fűződő indítékokat, életösztönt és belátást, valamint a tudatosított veszélyérzetet egyaránt.

Az iménti kérdés két – egymáshoz képest alternatív irányban elágazó – válaszhoz vezető hipotézis megfogalmazásához ad indítékot. Eszerint egyfelől legalábbis feltételezhető lenne, hogy az ember osztozik az élővilág általánosnak tekinthető, imént említett ama sajátosságában, hogy mindaddig gyarapodik és szaporodik, ameddig az ily’ módon megnyilvánuló fejlődésében külső akadályba (például táplálékforrás kimerülése, vagy más élőlényekkel való versengés) nem ütközik, és amely azután belső biológiai potenciáljára (például a képességek alakulására) szabályozó erővel hat. Ebben a tekintetben az ember annyiban különbözne más fajoktól, hogy lebontotta, illetve folyamatosan lebontja – vagy inkább átlépi – a többi fajra jellemző specifikus biológiai szabályozó korlátokat. Következésképpen immár nem a más fajokkal folytatott létküzdelemben alakulnak tulajdonságai és képességei. Ugyanakkor az sem várható, hogy gyarapodásának és növekedésének külső feltételei megszűntével biológiai-organikus szervezetének módosításával alakítson ki belső, új szabályozó mechanizmust életének eredendő, elemi szabályának felfüggesztésére, illetve helyettesítésére. A másik beható vizsgálatra váró hipotézis az, hogy az ember létrejöttében gyökerező, de a modern viszonyok között ökológiai krízissé transzformálódott probléma eddigi „kezelésének” tanulságai – tehát létében fenyegetettségének ésszerű belátása, és az együttműködés történeti menetének, „logikájának” megismerése – változást hozhat-e a létfeltételekhez való emberi viszonyban. Ebben az esetben az emberi együttműködés rendszerszintű elemzése kerül a vizsgálódás centrumába.

Megjegyzés

Az ökológiai problémának rendszerszintű perspektíváját újabban Niklas Luhmann átfogó és egységes elmélet keretei között dolgozta ki, mégpedig oly módon, hogy az ökológiai krízist – jóllehet sajátos, szociálkibernetikai (autopoietikus) paradigma jegyében – nem az ember biológiai-alkati mivoltából eredő, hanem általános rendszerelméleti kérdésként fogja fel. Luhmann felfogásából következően a modern társadalom rendszerjellegű működését az ökológiai problémát illetően több vetületében jellemezhetjük. Először a távlat hiányaként. Eszerint mivel a saját logikájuk szerint működő komplex modern rendszerek elsődleges és meghatározó hajtóereje önmaguk továbbépítése – autopoieszisze –, tekintet nélkül létük külső feltételeire. Ebből következőleg a közvetlen feladatok megoldása fontosabb számukra, mint a távolabbi jövőjük feltételeinek alakulása. Ennek hivatkozási alapja az, hogy a jövő nem érhető el a legközelebbi lépés nélkül. Másodszor a veszélyérzékelés alacsony fokaként. A rendszer funkcionális alrendszerei, mint a politika, a gazdaság, a tudomány, a jog, a vallás, valamint a képzési rendszer egymástól eltérő sajátos működési logikája (melyet Luhmann bináris kódokhoz kötve definiál) nem csupán nehezíti a veszélyek egyidejűségének, összekapcsoltságának és rendszerszintű nagyságrendjének felismerését, hanem akadályt gördít a veszélyelhárító összehangolt cselekvés elé. Harmadszor korlátozott nyitottságként. Annak folytán ugyanis, hogy mivel a rendszer – Luhmann szerint – környezetét önmaga hozza létre, csak ezzel a megkötéssel együtt tekinthető a környezete iránt nyitottnak. Ráadásul a komplex, önmagát zárt és rekurzív folyamatban reprodukáló rendszer nem egy az egyben, vagyis nem közvetlenül válaszol a környezeti hatásokra, hanem összességében, egyúttal pedig szelektíven „rezonál”. Negyedszer, nem zárható ki annak a lehetősége, hogy a rendszer túlszabályozása miatt annak „rezonanciája” elérhet egy olyan szintet, intenzitást, amikor már zavar keletkezik működésében, sőt esetleg szétesik.

A nem mindig jól követhető szociálkibernetikai gondolatmenet és fogalmi eszköztár konstruktív alkalmazásával Luhmann az ökológiai krízis eddigi elemzését és kezelését illetően arra a következtetésre jutott, hogy éppen annál fogva, hogy rendszerproblémáról van szó, nem vezethet eredményre a mindeddig kizárólagos normatív alapú szabályozó-tiltó megközelítés.[1] Ezt ugyanis az jellemzi, hogy a rendszerkérdést már a válaszkísérletek kezdetén erkölcsi kérdéssé transzformálják át, mégpedig azzal, hogy a változás érdekében az ember felelősségére és jó szándékára apellálnak. Ami viszont a négy szempont alapján a rendszer végigvitt tanulmányozásából adódik, az az, hogy belülről nem képes elhárítani a további működése feltételeinek önmaga által előidézett környezeti akadályát, mert a részrendszerek egymástól eltérő időben és logika mentén érzékelik a környezetüket. Luhmann élesen bírálja a kortárs ökológiai irodalmat és gyakorlatot, mivel az – úgymond – erkölcsi és normatív irányba tereli a krízis elemzését és megoldási kísérleteit. Ezekkel szemben az önmagát építő rendszer unilogikáját ajánlja, amellyel azonban kikapcsolja az emberi aktivitás történeti lehetőségeit és korlátait az ember és a természeti környezet közötti válság tisztázásában és kezelésében. E korlátokon belül Luhmann a rendszer változását, illetve átalakulását elsősorban egy önreflexív folyamathoz (re-entry) kapcsolja. Ekkor a rendszerben keletkező problémák a rendszer elveinek újraalkalmazása, vagyis a rendszer eredeti szerveződési elvei alapján oldódnak meg. Más esetben, vagyis társadalomtörténeti megközelítésben a társadalom reálstruktúrája és szimbolikus struktúrája közötti feszültség elemzésével jelzi a lineáris logika korlátait.[2]

Tanulmányunkban a rendszer felépítésére és a rendszerdinamika általános elveire vonatkozó, továbbá és ezen belül az ökológiai krízis iménti – Niklas Luhmann koncepciójával jellemzett – megközelítését annyiban követjük, hogy az emberi létmód szerveződését, dinamikáját és válságait rendszerszintű, társadalomelméleti problémaként tekintjük. Ugyanakkor a társadalmat – Luhmannal ellentétben – az emberi létmód különböző történeti formáiban átalakuló és változó rendszereként fogjuk fel. Ezért a szisztematikus elemzéshez ott kell hozzáfognunk, ahol a modern társadalom átalakítása rendszerkritikai programként felmerült.

Első rész

Az elméleti rendszerkritika megalapozása mint probléma:

a kritikai elmélet három nemzedéke

A frankfurti Institut für Sozialforschung igazgatói beiktatása (1930) alkalmával elmondott beköszönő beszédében Max Horkheimer az intézet addigi kutatási programjában meghatározó jelentőségű súlypontváltást körvonalazott. Marx hagyatékának gondozását és az általa megteremtett elméleti tradíció folytatásának igényét fenntartva ugyan, ám mégis a 19. század óta lényegesen megváltozott reálviszonyok elméleti vizsgálatát helyezte előtérbe. Ezzel is tudatosítva, hogy nem csupán elengedhetetlen a század első két évtizedében lezajlott mélyreható történeti változások átfogó társadalomelméleti vizsgálata, hanem – ettől nem függetlenül – immár elkerülhetetlenné vált Marx elméleti örökségének újragondolása is. Ennek leglényegesebb eleme az, hogy a modern kapitalizmus (valamint kimondatlanul: az egyetemes társadalomtörténet) átfogó kritikai vizsgálata nem alapozható kizárólag a termelőeszközök tőkés magántulajdonának viszonyaira, valamint az ezzel közvetlenül összefüggő kettős tagoltságú osztályszerkezetre, a tőkés-munkás dichotómiára, illetve általában a társadalom gazdasági és osztályviszonyaira.

A társadalomelméleti alapvetésnek ez a fordulata számos következménnyel jár és új kérdések sorát veti fel, mint például az elmélet és a gyakorlat (ezen belül kiemelten a politikai gyakorlat, a pártmozgalmak és programok), a társadalomszerkezeti tagoltság (ezen belül kiemelten az értelmiség), a szellemi kultúra ágazatainak – ezen belül különösen a társadalomelmélet, a tudományok és a filozófia – kapcsolata. Horkheimer szerint mindezek tisztázása és a válaszok keresése együttesen egyfelől a marxi elméleti hagyomány folytonosságának fenntartását igényli, másfelől viszont a századelő (20. század) történelmi jelentőségű fejleményeinek elemzése az elméleti érdeklődés nyitottságát követeli meg. Együttesen pedig ezek a feladatok új társadalomelméleti paradigma kidolgozását ösztönzik. Az átfogó, a gyakorlati cselekvéshez nem közvetlenül kapcsolódó, ám attól mégsem elforduló elméleti rendszerkritika középpontjába a makroszintű személetű társadalomelmélet megalapozását és kidolgozását kell állítani. Mint majd később – e kritikai elméleti feladaton munkálkodó legfiatalabb nemzedék neves alkotójaként – Axel Honneth megállapítja, a legfogósabb probléma a normatív kritika újonnan keletkezett elméleti dilemmájának a megoldása: a modern társadalom „immanencián belüli transzcendenciájának” a tisztázása. Ez ugyanis legközvetlenebbül összefügg azzal a társadalmi-szociális átalakulással, amelyre nézve korábban a társadalomkritika alapját (kiindulópontját és felvállalt gyakorlati feladatát) a duális osztálytagoltság képezte. Miután azonban kérdésessé vált ez a tagoltság – és ezzel együtt a munkásosztály történelemformáló szerepének prognózisa –, elkerülhetetlenné vált a társadalomkritika megalapozásának újbóli felvetése.

Mindezt figyelembe véve tehát a történeti-társadalomelméleti kritika részletesebb kifejtéseként elemzésünket két témakörre kell koncentrálnunk. Egyrészt áttekintjük az elméleti kritika megalapozás-problémája megoldásának három – egymástól markánsan különböző – kísérletét, melyek időrendben és alapállásuk tekintetében egyaránt tagolják a kritikai elméleti tradíció történetét. Három nemzedék egy-egy meghatározó elméletalkotójának munkásságában jellemezzük a paradigmatikus változásokat. A megalapozás-probléma eme három megoldási kísérletének függvényében interpretáljuk az elméleti tradíció tematikai változatait. Másrészt – immár tanulmányunk második részében – a megalapozás-probléma beható vizsgálatát kell elvégeznünk, tekintve, hogy az átfogó (rendszerszintű) társadalomkritikai elmélet számára e vizsgálódás eredményének jelentősége abban áll, hogy erre építve adható meg a modern társadalom viszonyainak olyan makroszintű leírása, amelynek során egyaránt interpretálhatók a meghatározó történelmi változások, valamint magának az elméletnek az önmagán túli gyakorlathoz vezető belső dinamikája, „immanens transzcendenciája”. Az elméleti megalapozás problémájának mind pontosabb megfogalmazása és a megoldására kidolgozott alternatív kísérletek elemzése, összevetése és bírálata, meggyőződésünk szerint, elvezet egy további, új megoldási javaslathoz, mely koncepcionálisan tér el mindhárom korábbi változattól.

Értelemszerűen tehát először Horkheimer és Adorno koncepcióját vizsgáljuk főként a Hagyományos és kritikai elmélet című tanulmánynak, majd A felvilágosodás dialektikájának szövege alapján. Ezt követően a személyközi kapcsolatok (interszubjektivitás) Habermas által kidolgozott elméletének a normatív kritikát megalapozó státusz-igényét és teljesítményét vesszük szemügyre, elsősorban A kommunikatív cselekvés elméletét állítva az elemzés középpontjába. Végül a kritikai elméleti tradíció újabban jelentkező folytatójának, Axel Honnethnek a koncepcióját elemezzük, A hatalom kritikája és a Küzdelem az elismerésért című műveit állítva az elemzés centrumába.

1. 1 Luhmann, N. [1986], Ökologische Kommunikation. Westdeutscher Verlag. Opladen.

2. 2 Luhmann, N. [1973]: Zweckbegriff und Systemrationalität. Suhrkamp. Frankfurt/M. Luhmann, N. [1993]: Gesellschaftsstruktur und Semantik, I-II. Suhrkamp, Frankfurt/M; Luhmann, N. [1997]: Die Gesellschaft der Gesellschaft I-II. Suhrkamp, Frankfurt/M.

1. Elméletkritika és kritikai elmélet

Egyfelől a huszadik század első két évtizedének politikai és társadalmi eseményei és másfelől az Institut für Sozialforschung első időszakában – az alapító, „katedraszocialista” Carl Grünberg igazgatói működésének éveiben – folytatott kutatások közötti diszkrepancia a húszas évek végére mind feltűnőbbé vált. Ez adott ösztönzést az új igazgató, Max Horkheimer számára, hogy az alapításkor meghirdetett program mintegy összefoglaló (nem kiélezett bírálatot megfogalmazó) eredményeit áttekintve, a jövőre nézve alapvető hangsúlyváltást jelentő programmal lépjen fel.[3] Eszerint a társadalom átfogó elméletének megújítása immár halaszthatatlan tudományos-elméleti feladat, ám csak akkor lehet sikeres, ha az elméleti tradíció ápolása és a gazdasági viszonyok alakulásának elemzése mellett a vizsgálódások körébe bevonják és a program hangsúlyos részévé teszik a kultúrára, valamint történelemformáló egyénre vonatkozó kutatásokat is. A program nem kifejezett előfeltevése az, hogy az elméleti társadalomkutatásban a közgazdászok, történészek, szociológusok, pszichológusok, filozófusok együttműködése eredményeként átfogó képet lehet kapni az éppen kibontakozó történelmi változásokról és tendenciákról.

Első tekintetre a társadalomkutatás Horkheimer által megfogalmazott új programja nem több mint az interdiszciplináris szemléletmód meghirdetése. Valójában azonban a huszadik század első harmadának végén lezajlott két olyan fejleményre reagált, melyek körül a kor marxizmusának a politikai mozgalom számára releváns alapvető kérdései merültek fel. Ezek egyike a gyakorlati irányultságú történeti társadalomelmélet és a politikai mozgalom gyakorlata közötti kapcsolat. Az ezzel összefüggésben felmerülő másik probléma a társadalomkritikaként felfogott, átfogó szintű elmélet újrafogalmazásának a kérdése. Ennek részeként az Institut für Sozialforschung új programja valójában kettős határmegvonást jelentett és az elméleti kutatás kétirányú kapcsolódásának újbóli meghatározását inspirálta. Egyfelől szakítást a filozófiai elméletalkotás és a társadalomváltoztató gyakorlat közvetlen összekötésének – legkifejezettebben a Marx által a „Feuerbach tézisekben” lakonikus rövidséggel megfogalmazott – programjával. A marxi tézis, miközben nem a világ és a társadalom átfogó elméleti vizsgálatának elutasítását szorgalmazta, annak társadalmi funkcióját és kontextusát a korábbi filozófiai tradícióhoz képest radikálisan újrafogalmazta. Mégpedig oly módon, hogy közvetlen összefüggést teremtett a társadalom makroszintű változtatására irányuló gyakorlati cselekvés és a radikális – vagy inkább mélyreható és átfogó – elméleti kritika között. Ennek értelmében a társadalom megváltoztatására irányuló gyakorlat adja az elemzés programját, tárgyát és igazolásának kritériumát. Ebből következően az elméleti kritika nem vethet fel – vagy legalábbis nem kell szükségképpen felvetnie – a gyakorlati-politikai kritikához képest függetlenül megfogalmazható megalapozási vagy igazolási kérdéseket.

Horkheimer koncepciója ezzel szemben – az elmélet és a gyakorlat közötti új viszony általános formulában kifejezhető lehetőségét kutatva – e tézis újragondolásának szükségességét foglalta magában, mégpedig azzal, hogy (ha nem is deklaratív formában) elvetette az elméleti és a gyakorlati kritika alapjának egybeesésére vonatkozó, Marx által megfogalmazott tézist. Ehhez pedig a „hagyományos” – vagyis a közvetlen politikai gyakorlattól kategorikusan leválasztott, empirikus alapzatú és módszert követő, illetve a diszciplináris keretek között művelt – újabb tudományos kutatások eredményeire támaszkodó elméletalkotás adhatott ösztönző támpontokat. Ugyanakkor az interdiszciplináris orientáció Horkheimer számára nem jelentett a működő „tudomány-üzemen” belül művelhető, új és önálló tudományos diszciplína határait kereső törekvést, hanem ragaszkodott a gyakorlatra nyitott átfogó, rendszerszintű elméletkritikai szemlélet fenntartásához. Következésképpen elengedhetetlennek tartotta a „hagyományos” (a diszciplínák szerint tagolt) elméletek felülvizsgálatát is. E két irányában (egyfelől az elmélet és a gyakorlati-politikai irányban, másfelől az interdiszciplináris kutatási módszer, továbbá az empirikus megalapozottságú elméletalkotás felé) egyszerre nyitott és kritikai viszonyt pontosan fejezte ki Horkheimer, amikor az Institut für Sozialforschung kutatási programját a kettős elhatároltság alapján – egyfelől tehát a mozgalmi politikai gyakorlathoz közvetlenül kapcsolódó tézis alapján álló elmélet, másfelől a „hagyományos”, vagyis a társadalmi munkamegosztás logikáját követő diszciplináris tagoltság meghaladásaként felfogott – kritikai elméletként definiálta. A meghatározás egyszerre fejezte ki a kutatási program kettős célkitűzését: elméletkritika és elméleti társadalomkritika.

Az elméleti vizsgálódás eme mindaddig egymással ellentétes irányának ily módon megvalósított egymásra vonatkoztatása tradíciót teremtő elmélettörténeti jelentőségű kutatási stratégiának bizonyult. Egyszersmind azonban új, a kritikai elméleti tradíció további történetét végigkísérő és mindvégig megoldatlan probléma forrásává is vált: az átfogó, elméleti rendszerkritika megalapozásának kérdését foglalta magában. A megalapozásprobléma keletkezéséhez az vezetett, hogy a filozófiai szemléletmódnak tézissé tömörített rövidséggel Marx által megfogalmazott kritikája (miszerint a filozófiai magyarázatokkal szemben a társadalmi viszonyok megváltoztatása az elméleti munkálkodás feladata) következményeit tekintve túlmegy a filozófiai elméletalkotás kritikáján. Mintegy „felszabadítja” a társadalomelméleti gondolkodást saját előfeltevéseinek elméleti tisztázása alól. Ezzel pedig a társadalomkritikai gyakorlatra hivatkozással kiiktatja a megalapozásprobléma iránt a filozófiai tradícióban fenntartott folyamatos érdeklődést is. Miután pedig Marx tézise a társadalomváltoztató gyakorlatra helyezte át az elméletet megalapozó szerepet, egyúttal megnyitotta az elmélet ideológiává züllesztésének a későbbiekben – az intézményesen szervezett politikai hatalommal összefonódva megvalósított – lehetőségét is. Közvetve persze a gyakorlati cselekvésre áthelyezett hangsúly Marx munkásságában egyúttal az elmélet iránt vak, a stratégiai célok nélküli politikai-társadalmi cselekvés bírálatát is jelentethette volna, ám ennek lehetősége a pártpolitika nyomására csakhamar elenyészett. Mindenesetre: a huszadik század kezdeteitől az elméleti munkálkodásnak ez a pozícióváltozása mindinkább észrevehetővé vált és éles szembenállások forrásának bizonyult. Az elágazó alternatívák között mindinkább kiéleződő ellentmondásokat érzékelve és tapasztalva már Carl Grünberg is tett egy tétova áthidaló kíséretet, amikor az intézet jövőbeli programjában a „politikai neutralitás” szigorú követelményének betartása mellett képzelte el a marxista elmélet további művelését és alkalmazását.[4] Grünberg áthidaló megoldása azonban nem bizonyult a probléma kellő mélységű átgondolásának ahhoz, hogy legalább az elméleten belüli gátja lehessen egyfelől a társadalomelmélet ideológiává züllesztésének, másfelől pedig annak, hogy a későbbiekben a társadalomalakító politikai gyakorlat ne kerüljön szembe a tudományos kutatásokkal és az ezek eredményein alapuló társadalomelméleti vizsgálódásokkal. Így Karl Grünberg igazgatói működésének legfőbb eredménye a „tudományos marxizmus művelésének” az egyetemi élethez közelítése volt: egyfelől felkeltette az egyetemi hallgatói érdeklődést a marxizmus iránt, másfelől lehetőséget adott a mozgalom néhány teoretikusának egyetemi aktivitása számára, többnyire azoknak (mint például Karl Korsch, Max Adler, Otto Bauer), akik már felfigyeltek a szovjet-marxizmus kialakulásának kezdeti megnyilvánulásaira.[5]

Az elméleti kritika megalapozási problémájának keletkezése.

A Horkheimer által megfogalmazott új kutatási programból kiszorultak a munkásmozgalom – és általában az aktuális politika – közvetlen gyakorlati-politikai-mozgalmi problémái. Ennek hozadékaként viszont a két ellenkező irányból egy pontba fókuszált elméleti program széles teret nyitott a korszak különböző tudományos kérdéseinek új szempontú megközelítése előtt. Ösztönzést adott a tudomány diszciplínáinak áttekintése, valamint kritikai szempontú elemzése számára. Abból, hogy Horkheimer székfoglaló előadásának centrumában nem a mozgalomtörténet, továbbá nem az ehhez szorosan kapcsolódó elmélettörténet (marxizmustörténet és életműkutatás) állt, az intézeti kutatásokra nézve nem csupán a programot érintő stratégiai következmények adódtak. A társadalomtudomány szakágait (ő maga a filozófiát, a szociológiát, a gazdaságtant, a történelemtudományt és a pszichológiát említette meg) integráló interdiszciplináris megközelítés igénye két „határproblémát” vetett fel.[6] Egyfelől Horkheimer a különböző társadalomtudományi szakágak együttes művelésének igényével nem feladta, hanem újrafogalmazta a társadalom átfogó elemzésének – Marx által megfogalmazott eredeti elméleti és gyakorlati – programját. Ezzel a mindinkább önállósuló szaktudományokat mintegy „saját lábon álló”, vagyis sajátos tárgymeghatározó szemléletüknek és elemzési módszerüknek a logikája szerint működő és szerveződő közvetítő szféraként iktatta be a gyakorlati társadalomkritika és a közvetlen gyakorlathoz kapcsolódó kritikai gondolkodás közé. Másfelől viszont – a korszak tudományos gyakorlata és alapállása felől tekintve – szembekerült a cselekvő szubjektum és az objektum filozófiai megalapozottságú merev szétválasztásának tradíciójával. Ez utóbbi bírálatára az idő tájt Lukács György a Történelem és osztálytudatban egyfajta szemléletes példát adott ugyan,[7] ám oly módon, hogy egyúttal nem állított koncepcionális akadályt az elméletnek az ideológia által vezérelt értelmezése elé. Ezzel szemben Horkheimert a kettős irányban elágazó új tézise egyfelől a kritikai-társadalomelméleti és másfelől a megalapozáselméleti probléma együttes tisztázására ösztönözte. Ennek megfelelően közvetlenül az igazgatói székfoglaló előadását követően megjelentetett Bemerkungen über Wissenschaft und Krise[8] címmel részletezi ide kapcsolódó álláspontját. Egyrészt szelektív hivatkozással, amennyiben a nyilvánvaló találkozási pontok ellenére, Horkheimer – távol tartva magát a munkásmozgalom és az osztálypárt közvetlen politikai vitáitól – meg sem említi Lukácsnak a majd’ tíz évvel korábban, e témakörben megjelent releváns tanulmányát. Másfelől kifejti: a tudományos igazság nem azonos a tudomány közvetlen hasznosságával, vagyis nem a mindenkori, éppen hangsúlyos társadalmi érdek dönt a tudományos igazság kérdésében. Ez a körülmény azonban nem jelenti (nem jelentheti) a tudományos kutatás társadalmi neutralitását. Ebből az alapállásából mint tudománykritikai megközelítésből az intézet folyóiratában tanulmányok egész sorozatában tekintette át (többek között) a pszichológia és a történelem viszonyát, a materializmus és a metafizika közötti szembenállást, valamint az erkölcselméleti felfogásokat.[9] A tisztázó célú áttekintésekben kiemelkedő jelentőséget tulajdoníthatunk annak a két tanulmánynak, amelyekben Horkheimer a kettős irányú kritika metszéspontjában körvonalazott kritikai elmélet bizonytalanságait és az általa felszínre hozott új keletű problémákat is jelzi. E problémák közül a tudományos előrejelzés lehetőségeit taglaló áttekintést legközvetlenebbül a kritikai elmélet legnagyobb nehézsége, illetve Marxnak a jövőre vonatkozó prognózisa – közelebbről: e prognózissal kapcsolatos kétségek felmerülése – inspirálta.[10] Ugyanis indokoltan látja úgy Horkheimer, hogy nem elegendő a felülvizsgálni annak a marxi hagyománynak az alaptézisét, miszerint a munkásság története az osztállyá szerveződés, hivatása pedig a kapitalizmus felszámolása. Az elméleti elemzésnek tovább kell lépnie és újra kell fogalmaznia a modern kapitalizmus társadalomstruktúrájának marxi jellemzését és ebből következően a történelmi prognózisra vonatkozó alapállását is. A tudományos diszciplínák közül e problémák forrásvidékét azok a szociológiai vizsgálatok tárták fel, amelyekből egyre világosabban bontakozott ki az a kép, miszerint a munkásság története – a marxi prognózissal szemben – nem más, mint a kapitalizmus legszámosabb szociális csoportjának szenvedéstörténete. Következésképpen az elmélet újrafogalmazásához az osztályhivatás és az osztálytudat egyre homályosabb körvonalú, ideológiává züllesztett fogalmai helyett a jövőre vonatkozó prognózist is e változás figyelembevételével kell felvázolni. Horkheimer gondolatmenetének kiinduló megfontolása az, hogy amennyiben az elméleti rendszerkritika előfeltételeként a marxi koncepcióval szemben az emberi emancipáció megvalósításának egy másik, újabb lehetőségét kell kidolgozni, annyiban most már a tudományoknak (a gazdaságelmélet mellett első sorban a szociológiának) a prognózisok iránti érzéketlenségét, vagy nem kellő felkészültségét is kritikai vizsgálat alá kell vonnia. E gondolatmenet kiinduló téziseként Horkheimer rögzíti, hogy a tudomány és az előrejelzés nem feltétlenül mond ellent egymásnak. A tézis egyúttal magában foglalja azt is, hogy a szociológiában az előrejelzés lehetősége „nem kizárólag a szociológiai módszerek tökéletesítésétől és a szociológus éleselméjűségétől függ, hanem magának a szociológia tárgyának a fejlődésétől”. Röviden: a társadalomstruktúra változásától. Ezen a ponton túl azonban, hogy akkor tehát most már miképpen változik a társadalomstruktúra, Horkheimer elkerüli a kérdés közelebbi elemzését. Ehelyett egy igencsak messzire vezető – A felvilágosodás dialektikának alaptézisét mintegy megelőlegező –, bizonytalan normatív állítást fogalmaz meg. Eszerint annak mértékében, ahogy a társadalom meghaladja a vak természeti folyamatok szerinti működés jellegét és kialakítja a tudatos szubjektum intézményeit, a szociológia, illetve általában a társadalomtudomány és az elmélet egyre megbízhatóbbá teheti a történeti prognózist.

Az idáig követett gondolatmenet akkori következetes végigvitelének megtorpanására utal, hogy a jövőformálás normatív elveire vonatkozó, ezúttal zárójelbe tett kérdésének megalapozáselméleti tárgyalására Horkheimer nem itt, hanem csak két évvel később tér vissza, amikor majd a válaszhoz az éppen akkortájt kibontakozó filozófiai antropológia tanulmányozásával közelít.[11] Ennek az új tudományágnak a programjában véli felismerni az első tekintetre feloldhatatlannak tűnő, ezért korábban nem tisztázott ellentmondást áthidaló koncepció kidolgozásának lehetőségét. Ehhez azonban előzetesen kritikának kell alávetnie a filozófiai antropológia programját is. Ekkor csakhamar kiderül – írja Horkheimer –, hogy a filozófiai antropológia egyszerre túl sokat és túl keveset akar elérni. Közelebbről: egyfelől az ember lényegének, mint rögzített történelmi adottsághoz az állandó emberinek a megragadására törekszik, másfelől az ezt bomlasztó történeti változások, illetve ellentmondások értelmezésére tesz kísérletet. Ám – folytatja elemzését – ezzel együtt is a filozófiai antropológia vívmánya, hogy minden korábbinál meggyőzőbben igazolja, hogy a modern társadalom talaján, annak viszonyait elfogadva mennyire reménytelen kísérlet az ember és viszonyainak eredendő, vagy akár megvalósítható egységének a kutatása. A következtetés az – így zárul Horkheimer gondolatmenete –, hogy a modern korban reménytelen a filozófiai antropológia programjának megvalósítása – mert „nincs olyan képlet, amely egységbe foghatná össze az individuum, a társadalom és a természet viszonyait.”[12] Mindazonáltal kellő pontossággal jelölhető meg a filozófiai antropológia perspektivikus feladata: az egyén, a társadalom és a természet ellentmondásos viszonyainak és történeti alakulásának együttes vizsgálata. Ezzel a filozófiai antropológia kezdeteire figyelve az Adornóval közösen kiadott későbbi mű, A felvilágosodás dialektikája alapkoncepciójának mintegy előzetes (és nem világosan átgondolt) implicit kritikáját is megfogalmazza, és annak ki nem bontott antropológiai hátterének alternatíváját villantja fel. Eszerint éppen abból következően, hogy az emberi történelem nem tekinthető valamiféle eleve adott, egységes emberi természet folyamatos kibontakozási folyamatának, a filozófiai antropológia programjának más tényezőket is – mint például az egyén, a pszichikum, a társadalmiság – be kell vonnia elemzési körébe.

A társadalomelmélet megújítására törekvő elemzésének eredményeit Horkheimer összefoglalóan, egyben programkijelölő igénnyel a Zeitschrift für Sozialforschung 1937-es második számában Traditionelle und kritische Theorie címmel jelentette meg. Eszerint a kritikai elméleti vizsgálódást az egyetemek és a kutatóhelyek többségének tudományos „üzemeiben” folyó elméleti tevékenységgel szemben az jellemzi, hogy egyrészt a tudományos szakágakon túllépve magát a társadalmat tekinti tárgyának, másrészt értékelő-kritikai nézőpontja nem korlátozódik a visszásságok és deformációk megállapítására. A kritikai elmélet a tudomány-üzemnek akár a diszciplínák szerinti, vagy bármilyen más, ám közvetlen-praktikus szempont alapján „kimetszett” tárgyterületeit a társadalmi berendezkedésbe illeszkedő, egymással összefüggő részjelenségeknek tekinti. A széttagoltságokkal szemben tehát a reálviszonyokra vonatkozó társadalomelméleti kritikának a centrumába magát a rendszert és annak működési módját kell helyezni. Így tehát ahhoz, hogy a társadalmi berendezkedés általános viszonyai és az egyes „visszásságok” közötti kölcsönös viszonyoknak és kölcsönhatásoknak a tanulmányozása lehetséges legyen, az egyes patológiák ismeretén túl az elemzőnek rendelkeznie kell a szóban forgó társadalmi berendezkedés (rendszer) átfogó viszonyaira vonatkozó fogalmakkal és e fogalmakból felépített elméletekkel is.[13] A kritikai elmélet meghatározása során Horkheimer nem hagy kétséget afelől, hogy alapállása a kapitalizmus felszámolásának programjára épül. Törekvése tehát – végső soron – Marx (és hozzáteszi: Engels) elméletéhez kapcsolódik. Ámde a kapcsolódás nem közvetlenül politikai-mozgalmi csatlakozás, továbbá elméleti tekintetben nem szövegértelmező rekonstrukció, hanem elemző-kritikai, és a kritika forrásait továbbgondoló, problémafeltáró, tudomány- és valóságértelmező vizsgálódás. Horkheimer, anélkül, hogy behatóan megvizsgálná a kapitalizmusnak a két világháború közötti gazdasági és társadalmi változásait, kritikáját elsősorban a szociális struktúra és az elméletkritika közötti összefüggésre, valamint a társadalomelemzés „hagyományos” szemléletmódjának bírálatára építi. Mindazonáltal – és ebben a tekintetben mintegy előfeltételezve a marxi elemzés érvényességét – általánosságban megállapítja, hogy a korszak társadalmi viszonyai az emberen kívüli természeti folyamatokhoz hasonlóan jelennek meg mind a cselekvők, mind pedig a tudományok művelői számára. Ebből az átfogó megállapításból következően nem vonja ugyan kétségbe, hogy a társadalom kettéhasadása osztálytagozódást jelent, ám nem elégszik meg ezzel a dichotómiával sem a szociális struktúra egészét, sem pedig általában a társadalom elméleti kritikáját tekintve. Annál fogva – teszi hozzá –, hogy ez utóbbit illetően az elméletalkotó alapállása a társadalmi viszonyok dehumanizálásának elutasítása, elemző munkálkodása számára tágabb és átfogóbb kritikai megközelítés követelménye és lehetősége nyílik meg. Következésképpen: habár a kritikai gondolkodásmód a társadalom modern kettészakadását mint ellentmondást tekinti és ezért a vele való mindenfajta azonosulás elvetését tartja szükségesnek (beleértve a történelem elemzéséből levont elvek felülvizsgálat nélküli elfogadását is), a kiinduló pozíció iménti újragondolása lehetőséget ad arra, hogy az elemzés a kritika alól ne vonja ki a munkásosztályt sem. E kritikai megközelítést ki kell terjeszteni a (munkás)osztályra, illetve annak „valamelyik haladottabb részének, egy pártnak vagy e párt vezetőségének a bírálatára is.” Az osztályra vonatkozó kritikából levont következtetésként fogalmazza meg Horkheimer azt a tézisét, miszerint a proletariátus helyzete nem biztosítja a helyes megismerést, mégpedig két oknál fogva. Egyrészt a „felszínről (a közvetlen gyakorlati életben) a proletariátus számára is másként fest a világ”, vagyis a személyes és osztályérdek korántsem esik egybe, és ez az ellentét csak kivételes pillanatokban oldható fel. Ezzel összefüggésben pedig másrészt a proletariátus szerves része a társadalmi munkamegosztás rendszerének, ennélfogva nincs semmiféle eleve biztosított garanciája annak, hogy teoretikusan a rendszer fölé emelkedjen.[14]

Kitekintés

Még a kritikai elméleti tradíció későbbi folytatói is – így Habermas és Honneth – megjegyzik, hogy Horkheimer általános érvényűnek tekintett elméleti megállapításában meghatározó szerepet játszottak a 20. század első évtizedeiben lezajlott történelmi események. Ezek között főképpen a munkáspártok háborúpárti állásfoglalása és a munkásság részvétele az első világháborúban, illetve annak kezdeti szakaszában, majd később, a békekötést követően a munkásmozgalmon belüli ellentétek láttán levont következtetések, illetve a Szovjetunióban az egypárti diktatúra egyre határozottabban kibontakozó vonásai. Ezekből nem csupán kirajzolódtak az idealizált (munkás)osztály, illetve a proletariátus marxi fogalmának érvényességi határai, vagy éppenséggel érvénytelensége. A közvetlenül levonható következtetések elkerülhetetlenül további, általánosabb társadalomelméleti összefüggéseket is érintettek és szükségképpen elvezettek az osztályelmélet alapjaiig. Az ebből adódó első és legfontosabb kérdés az, hogy – mivel sem a történelmi hivatással felruházott munkásosztály, sem pedig annak politikai képviselete nem bizonyul megbízható elméleti támpontnak – melyek azok a normatív elvek, amelyekre az elemző a rendszerszintű kritikája során támaszkodhat. Miután filozófiai-metafizikai, vagy az ember világán kívüli valamely univerzális elv nem jöhet számításba, nincs más út – írja Horkheimer –, mint az, hogy a kritikai elmélet alapelveit az elemzőnek magából a társadalomtörténeti folyamat tanulmányozásából kell kidolgoznia. Kétségtelen, hogy ez a mind elméleti, mind pedig módszertani szempontból tekintve alapvető megfontolás a kritikai elméleti munkálkodást illetően, továbbá a marxi szellemi örökség újragondoló folytatása, egyben túláltalánosítása is. Hiszen Marx a történelem menetéből azt „olvasta ki”, hogy annak változásait alapvetően a tulajdonviszonyok (tágabb értelemben a termelőnek az eszközeihez való viszonya) alakulása határozza meg, a közösségi tulajdontól a magántulajdonig haladva. Ebből a történelmi folyamatból levonható következtetés Marx szerint az, hogy a magántulajdon legteljesebben kifejlődött formáját nem követheti más, mint a magántulajdon viszonyainak teljes megszüntetése. A munkásosztály fogalma így nem egyéb, mint a magántulajdon nélküli társadalmi csoport – tehát a munkásság – felruházása azokkal a képességekkel, amelyek alkalmassá teszik a magántulajdonosi viszonyok radikális felszámolására. Így tehát a termelés eszközeitől megfosztott munkásság e történelmi szerep betöltésére alkalmas tulajdonságai révén alkot olyan osztályt, mely a történelem alakító szubjektuma. Ezért a legújabb történelmi tapasztalatok alapján sem gondolhatunk bármi olyasmit a munkásosztályról anélkül, hogy abból – egy logikai szempontból szigorú és következetes – elmélet egészére nézve megkerülhetetlenül súlyos következmények ne adódjanak. Mármost a Hagyományos és kritikai elmélet fel nem oldott feszítő dilemmája éppen a munkásság tényszerű és tételezett történeti szerepe és a szigorú elméleti-logikai következetesség közötti ellentmondás feldolgozásának nehézségeiből fakad. Horkheimer előtt az a maga elé tűzött – voltaképpen megoldhatatlan – feladat áll, hogy a munkásosztályra vonatkozó történelmi tapasztalatok tanulságait az eredeti marxi elméleti logika szigorúságának feladása nélkül vonja le. A feladat hátterében azonban időnként – többnyire a kritikai elmélet tágabb körében, majd erőteljesebben a következő nemzedékek munkásságában – ismételten felmerülnek egy alternatív elmélet kidolgozását kezdeményező gondolatok is. Túl A hagyományos és kritikai elmélet gondolatkörén a maga részéről Horkheimer a század első harmadának történelmi eseményeiből kiindulva a marxi „olvasat” érvényességét annyiban látta megkérdőjeleződni, amennyiben ő maga a történelem eddigi menetének alternatív olvasataként arra jutott, hogy annak – az osztályharcoknál mélyebben – meghatározó vonása az ember ama törekvése, hogy megszerezze az uralmat a természet fölött. Azonban – miként majd később Marcuse (Horkheimerrel egyetértve) írja – „[a] természet fölötti uralom valamennyi szellemi és fizikai erőinek alkalmazását azáltal gátolják meg, hogy az uralkodó viszonyok között partikuláris egymással versengő érdekekre bízzák őket”.[15] Ebben a gondolatmenetben a történelem immár úgy jelenik meg, mint az embernek a természettel folytatott küzdelmes viszonya. Ennek az állandó és egyenes vonalú folyamatnak az előrehaladása és üteme az eszközök – a technika – partikuláris érdekek szerinti alkalmazásából és fejlesztéséből ered. Marx ez utóbbi ellentmondást veszi célba, anélkül azonban, hogy a fejlődés történeti perspektíváját illetően a tulajdonviszonyokon túl továbblépne annak meghatározott antropológiai hátteréig. Ezzel szemben a Horkheimer által jelzett alapellentmondás generáló hatása és következménye áthatja a társadalom valamennyi szociális csoportját, az emberi tevékenység minden szféráját, így a tudományt is, valamint a tudomány és a gyakorlat közötti viszonyt. Ennek értelmében a kritikai elmélet, mely Horkheimer felfogása szerint tovább hatol az emberi történelem meghatározó ellentmondásáig, immár nem az osztályok és az osztályharc elmélete, és nem is lesz azzá. Marxszal ellentétben tehát Horkheimer a történelem dinamikájának – pontosabban a dinamika forrását tekintve – más, mélyebbre hatoló „olvasatát” bontja ki. Ennek során – most már továbbgondolva a társadalomtudományi prognózisok lehetőségére vonatkozó, korábban megfogalmazott fejtegetéseit is – arra az eredményre jut, hogy nem a munkásosztály, mint egy (ebben a tekintetben) kiváltságos társadalmi csoport, hanem általában az embernek a természettel folytatott küzdelme kötheti össze a jelent és a jövő társadalmát.

***

Horkheimert követve a mélyebb vizsgálódásban arra juthatunk, hogy az általa felvillantott, ám nem feltett legalapvetőbb történeti-társadalomelméleti kérdés mégsem csak a történelem egymástól eltérő „olvasata” – vagy egyáltalán a különböző olvasatok lehetősége és problémája –, hanem az, hogy egyáltalán önmagában kibontható-e az emberi töreténelem bármennyire is részletes áttekintéséből és leírásából valamiféle megalapozott perspektivikus történeti-társadalomelméleti felfogás. Miként a történeti társadalomelméletek általában, úgy Horkheimer átfogó elméleti vázlata is a társadalomtörténet változásának fő irányára, illetve az emberi együttélés jövőben lehetséges módjára vonatkozó prognózisba fut ki. Ebben az összefüggésben a prognózis olyan elméleti következtetés, amely egyben a gyakorlati cselekvés számára alternatívákat bont ki. Horkheimer a tudományos előrejelzést két szinten veszi szemügyre. Először, még a „Hagyományos és kritikai elmélet” megírása előtt, a szociológiai előrejelzésről 1933-ban – helyenként ellentmondásos gondolatmenetben – azt fejtegeti, hogy a társadalomra vonatkozó megbízható tudományos (szociológiai) előrejelzés (prévision) csak ésszerű társadalomban valósulhat meg. Az ésszerű társadalom viszont – mondja – csak a szabadság viszonyai között alakítható ki. Ez a tézist azután a természet feletti emberi uralom jövőbeli perspektíváját kutató szellemi-elméleti munkálkodással kapcsolja össze. Eme inspiratív összekapcsoltság megteremtésére egyik leghivatottabb tudományág művelőjét, a szociológust pedig Horkheimer a politikai – jóllehet nem pártpolitikai – gyakorlathoz irányítja: „a szociológusnak az előrejelzésre irányuló munkálkodásában az észszerű társadalom megvalósítására törekvő politikai erőkhöz kell fordulnia”.[16] A további kérdés immár az, hogy a szociológiai (és általában a társadalomtudományi) előrejelzés lehetősége és (a munkásosztálynál tágabban értelmezett) társadalomváltoztató politikai erők közötti kapcsolatban – különös tekintettel az időközben szerzett tapasztalatokra – a szociológia mellett általában miben áll a társadalomtudomány és az elmélet szerepe. A kérdés majd az 1937-es tanulmányban újra felmerül, ezúttal azonban a korábbiaktól eltérő formában. Horkheimer a „Hagyományos és kritikai elmélet” gondolatmenetében már igencsak távol áll attól, hogy az előrejelzés megbízhatósága érdekében a szociológusnak és a szociológiának (általában a tudományoknak és az elméletnek) „a politikai erőkhöz” kapcsolódást javasolja. Tanulmányában – jóllehet jobbára implicit módon, vagyis nem közvetlenül Marxszal konfrontálva – nem csupán végig követhető a kritikai elmélet és a pártpolitika, sőt általában a politikai gyakorlat közvetlen összekapcsolásával szembeni állásfoglalása, hanem továbblép és elkerülhetetlennek tartja, hogy az elméletnek a (párt)politikával szembeni kritikai pozícióját részletesebben is megfogalmazza, továbbá tudományelméleti érvekkel is igazolja. Eszerint bizonyos kapcsolat fennállhat ugyan a politikát „támogatók számának többé-kevésbé egyértelmű növekedése” és az elméleti előrejelzés megalapozása között, ez (vagyis a politikai hatás) azonban nem kritériuma az elmélet érvényességének. Ugyanis azáltal, hogy az elmélet (itt most mint eszme – B.I.) a fennálló valóság „titkát” mondja ki, nem veszít prognosztikus erejéből akkor sem, ha „a dolgok menete látszólag messze eltávolodik az eszme beteljesülésétől”. Sőt, az elmélet helytállóságát még az sem kérdőjelezi meg, ha a vele nem egyező nézetek töltenek be uralkodó szerepet a társadalom tagjainak és csoportjainak (így például a proletariátus) körében.