1.

– Szeretem a kukit – mondja a nő nagy vidáman.

A papírjaimba meredek, és beírok egy olvashatatlan bejegyzést, majd leteszem a tollam, és megköszörülöm a torkom.

– Amit mondani akar… legalábbis azt hiszem… vagyis remélem… persze tök jó, ha tényleg így gondolja, de talán azt akarta mondani, hogy szereti a „cookie”-t. Vagyis a sütit, nem a fütyit.

Ez ma már a tizenegyedik órám. Annyira fáradt vagyok, hogy már dadogok. Nem is beszélve arról, hogy folyamatosan le kell néznem, hogy a mentazöld haladási naplóból kipuskázzam, hogy is hívják a diákot. Petra, Petra, Petra. És az is nyugtalanít, hogy felfedezem, hogy már harmadik alkalommal osztottak be hozzá. Pedig semmi, de semmi emlékem nincs róla. Olyan érzésem van, mintha az összes diákom arctalan masszává olvadt volna össze, mind képtelenek megkülönböztetni egymástól a Tuesday és a Thursday szavakat, és csökönyösen ellenállnak a befejezett múlt használatának. Egyfolytában Please-zel válaszolnak, ha meg akarnak köszönni valamit, holott már ezerszer elmondtam, hogy ilyenkor a válasz You’re welcome. Mind meg vannak győződve róla, hogy a nyelvtanulás olyan folyamat, amely magától zajlik, míg az ember egy szobában tartózkodik a nyelvtanárral. Titokban rápillantok az órámra, s látom, hogy még húsz perc van hátra. Húsz perc végtelenség.

– És… Petra, tehát a sütit szereti. És még milyen ételt szeret? – kérdezem.

Soha nem álmodoztam arról, hogy Ausztriában angolt tanítsak, még csak a terveim között sem szerepelt. De négy hónapnyi munkanélküliség után alig tudtam hinni a szememnek, amikor megláttam a hirdetést, hogy a Berlitz nyelviskola tanárokat keres. Mindössze kéthetes képzés után azonnal el is kezdhettünk tanítani. A kezdet kezdetén ennek ellenére folyton az ajtó felé pislogtam, és attól rettegtem, hogy a lófarkas férfi, aki a képzést vezette, beront a terembe, és levegő után kapkodva azt kiáltja:

– Csak vicceltünk, hogy is gondolta, hogy taníthat? Csak tréfa volt az egész – azzal engem kihajít az utcára, a diákot pedig biztonságba helyezi. Akkoriban mindennap még késő este is ott rostokoltam az íróasztal mellett a másnapi órákat tervezve. Részletes óravázlatokat készítettem, és gondosan ügyeltem arra, hogy minden óra változatos és szórakoztató legyen. Az érdekes cikkekről másolatokat készítettem, kérdéseket írtam össze, ártatlan szerepjátékokat ötöltem ki, és lamináltam néhány fényképet, amelyek segítettek az adott társalgási témakör kifejtésében. Mindezt annak érdekében, hogy a tanítványaim a lehető legtöbbet beszéljenek angolul.

Most már szerencséjük van a diákoknak, ha egyáltalán rápillantok a haladási naplójukra, mielőtt belépek a terembe. Ez a dac onnan ered, hogy egyszer csak rádöbbentem, hogy sokkal régebben tanítok már, mint a tervezett hat hónap, és – ami még ennél is rosszabb – jól csinálom. Hogy türelmes vagyok (ki gondolta volna, hogy ez a jó nyelvtanár legfontosabb tulajdonsága?), és remekül tudom beszéltetni a diákjaimat. Amióta már nem tervezem meg gondosan minden órámat, s azok minden alkalommal meglepetést jelentenek számomra, és a diákjaim számára is, valamivel izgalmasabb lett az életem.

– Hát, mindenfélét. Bécsi szeletet, kolbászt… – válaszolja Petra.

– Egész mondatokat kérek! – figyelmeztetem.

– Szeretem a bécsi szeletet és a kolbászt – mondja Petra engedelmesen.

Mivel a Berlitz nyelviskola módszerének az a sajátossága, hogy a mindennapi nyelvhasználaton keresztül igyekszik megtanítani a nyelvet, mindaddig képes vagyok órát tartani, amíg eszembe jut valami, amiről beszélgethetek a tanítványommal. Háromévi angoltanárságom során tökélyre fejlesztettem a semmiről való társalgást. Egy alkalommal tizenöt percen keresztül beszélgettem egy diákommal arról, hogy kicserélte a zárat a garázsajtaján. Csak kíváncsi voltam, meddig tudom fenntartani ezt a társalgást.

– És mi a kedvenc itala? – teszem fel a következő kérdést.

Petra elgondolkozik.

– A csapvíz.

– Egész mondat – ismétlem meg a felszólítást kényszeredett mosollyal.

– A csapvíz a kedvenc italom – szajkózza Petra.

Én meg csak mosolygok tovább, mert halvány lila gőzöm sincs, mit is mondhatnék még valakinek, akinek a kedvenc itala a csapvíz.

Az óra utolsó öt percében megpróbálunk megoldani egy keresztrejtvényt, amely a főzéssel kapcsolatos szavakat tartalmaz. Amikor megszólal a csengő, eleresztek egy látszatsóhajt, és még a szám is legörbítem, jelezve, mennyire sajnálom, hogy véget ért az óra, és abba kell hagynunk. Kezet rázunk, természetesen, és Petra hazamegy, bizonyára azért, hogy elfogyassza vacsoráját, valószínűleg épp bécsi szeletet és kolbászt, no meg egy pohár csapvizet.

Az összes tanár az aprócska tanáriban zsúfolódik, nehogy bármi kapcsolatba kelljen kerülniük a diákokkal az ötperces szünetben. A szoba falán Berlitz-plakátok mindenféle nemzetiséget képviselő arcokkal, és egy csomó, felkiáltójeles mondattal. A három könyvespolc roskadozik a Berlitz saját folyóiratától, a címe Passport, meg különböző spanyol, orosz és francia tankönyvektől, amelyekbe szemmel láthatólag soha senki még csak bele sem lapozott. Az angolkönyvek viszont mind annyira elnyűttek, hogy a legtöbbnek a gerince is hiányzik, vagy celluxszalag tartja a helyén.

A Berlitz tanárai közül egyetlenegy sem valódi nyelvtanár. Mike munkanélküli színész, Jason a doktoriját írja Schönbergről, Claire korábban piackutatással foglalkozott, Randall grafikus és formatervező, Rebecca hegedűkészítő, Karen média- és kommunikáció szakon végzett, én magam meg még mindig arról álmodozom, hogy egy szép napon író lesz belőlem. Az egyetlen, akinek van tanári képesítése, Ken, de ő éppúgy közutálatnak örvend, mint Dagmar, a Mariahilferstrasse Berlitz nyelviskolájának titkárnője.

Ken ront be a tanáriba.

– Ó, csak nem foglalt már megint! – vigyorog gúnyosan, és kezében egy nyitott nyelvtankönyvvel megpróbálja átverekedni magát a tanárin a másológéphez. Senki nem törődik vele. Mike és Claire az ablaknál nyomorognak egymás mellett, egy néhány centiméteres résen keresztül próbálják kifújni a cigarettafüstöt.

– Zsinórban négy órám lesz ugyanazzal a csoporttal – sóhajt nagyot Claire, és visszadugja az öngyújtót a cigarettásdobozba. – Csak nyolckor végzek.

– Tarts ki, már csak kis ideig kell kibírnod, és soha többé nem kell ezt csinálnod – válaszol neki Randall, mivel Claire nemsokára visszatér Londonba, hogy államvizsgázzon.

– Nekem ma már ez lesz a tizenkettedik órám – szólok közbe, s erre a terem minden sarkából elismerő zúgás a válasz. A tanáriban csak három témáról esik szó: arról, hogy naponta hány órát kell tanítanunk, hogy milyen elviselhetetlenek a diákok, és hogy mennyire gyűlöljük Dagmart.

– Épp most volt egy AMS-csoportom – kontráz rá Mike.

A lelki támogatásunk jeleként mind sajnálkozva sóhajtunk. Az AMS az osztrák munkaközvetítő hivatal. Néhány évvel ezelőtt a Berlitz szerződést kötött az állammal, hogy angoltanulási lehetőséget biztosít minden munkanélkülinek, aki igényli. Hát nem sok lehangolóbb dolog létezik, mint órát tartani egy AMS-csoportban.

A nap utolsó óráját egy új tanítványnak tartom. Mikor belépek a terembe, ő már ott ül, és a koszos ablakon keresztül bámul ki a Mariahilferstrasséra. Nagy megkönnyebbülésemre azt látom, hogy angoltudását ötös szintre értékelték, azaz „az idegen nyelv magas szintű ismerete” várható el tőle. Minél magasabb szinten van egy diák, annál kevésbé kell megerőltetnem magam.

– Jó napot, Julia vagyok – mutatkozom be, és kezet nyújtok.

A sovány nő is nyújtja a kezét, amely meglepően meleg. Negyedórán belül megtudom, hogy a neve Vera, Grazból származik, PR-osként dolgozik az Osztrák Néppártnak, egyedülálló, és van egy nyolcéves lánya. De sajnos Vera is elkezd kérdéseket feltenni.

– És maga honnan jött?

– Svédországból – válaszolom gondolkodás nélkül.

Vera ráncolni kezdi a homlokát, mire rögtön belátom, hogy nagy hibát követtem el. Bár hibátlanul és akcentus nélkül beszélem az angolt, senki sem akarja hallani, hogy nem valamelyik angol nyelvű országból származom. Sőt, Dagmar, a Berlitz titkárnője is diszkréten megkért rá, hogy ne említsem a diákjaimnak, hogy svéd vagyok. Rebecca egyszer azt mesélte, hogy néha másodállásban felszolgál a Cairns grillétteremben, és bár mindig pontosan emlékszik minden rendelésre, kénytelen úgy tenni, mintha felírná őket a jegyzettömbjébe, mert észrevette, hogy a vendégek idegesek lesznek, ha semmit sem jegyzetel. Kicsit én is így érzem magam, ha hazudnom kell a származásomról.

– Swindomból – javítom ki magam. – Angliából, Észak-Angliából.

Vera továbbra is csak bámul rám

– Swindom nem Dél-Angliában van? – kérdez vissza. – Bristol közelében. Voltam ott egyszer egy tanfolyamon.

Érzem, hogy hirtelen elönti a forróság az arcom és a nyakam.

– Ez egy másik Swindom – vágom rá. – Egy kisebb Swindom. Magunk között csak… mini Swindomnak hívjuk. Vera, meséljen, mivel szereti tölteni a hétvégéjét? Van-e valami hobbija?

Vera továbbra is gyanakodva vizsgálgat, és arra gondolok, hogy tényleg meg kéne fogadnom Rebecca tanácsát, és nem kéne naponta ennyi órát vállalnom.

Vera angolja sajnos szinte teljesen tökéletes. De az óra végén in the end of the month helyett mégis azt mondja, hogy at the end of the month. Végre lehetőségem nyílik rá, hogy kijavítsam, és ne kelljen tökéletesen feleslegesnek éreznem magam.

Hazafelé menet hirtelen eszembe jut egy remek téma, amelyről írhatnék. Annyira izgalomba jövök, hogy meg kell állnom, és libabőrös lesz a karom. A történet egy sikertelen íróról fog szólni, aki egy világvégi szállodában kap állást portásként. Egy egész telet kell ott élnie a feleségével és a kisgyerekükkel. A gyerek legyen fiú. Vagy lány. Nem, inkább fiú. A tél folyamán az író egyre jobban megbolondul az elszigeteltségtől és a szállodában bolyongó szellemektől. És az egész vérrel, káosszal és halállal végződik. Olyan tisztán és egyértelműen jelenik meg előttem a történet, hogy az már szinte ijesztő. A szálloda körül süvítve hordja a szél a havat, látom a kihalt folyosókat, a sivár szállodai szobákat és az írógép előtt görnyedő írót. Micsoda megkapó és egyben rémisztő könyv lesz! Szinte rohanok hazáig, hogy nekifoghassak az írásnak, és döbbenten gondolok arra, hogy mennyire hihetetlen, hogy ez a történet előttem eddig senkinek sem jutott eszébe.

2.

Este Leonore-ral találkozom a hetedik kerület egyik koktélbárjában.

Utálom Leonorét. Mentségemre legyen mondva, ő sem igen tud elviselni engem, de mindketten beláttuk szimbiózisszerű barátságunk előnyeit. Mivel az összes többi barátom párkapcsolatban él, és ezért tökké válnak, amint éjfélt üt az óra, Leonore az egyetlen, akivel bulizni járhatok. Számára viszont az a kapcsolatunk előnye, hogy mellettem megjátszhatja a fiatal szinglit, holott már öreg, és van férje: Gerhard, vagyis a tejcsoki színű férfi, Csoki, mert én csak így hívom (persze nem Leonore előtt).

Leonore Angliából jött, és van egy óvodáskorú fia, aki, ki tudja, miért, mindig fülvédővel jár. Csoki a Red Bulls pénzügyi osztályának a vezetője, ezért Leonorénak nem kell dolgoznia, ehelyett minden idejét azzal töltheti, hogy olyan színdarabokat rendezzen és vigyen színpadra, amelyekben ő maga játssza a főszerepet. Tavaly februárban a Malcolm X-ben játszott a Black History Month keretében. A darab színrevitelét az amerikai nagykövetség támogatta. Leonore nem fekete.

– Mike még mindig ott tanít a Berlitzben? – kérdezi Leonore.

Bólintok, és kortyolok egyet a vodkával dúsított tonikomból. Rohadt Stephen King.

– Azon gondolkodom, hogy adjak-e neki szerepet a következő darabomban – folytatja Leonore. – A Közelebbet akarom színre vinni, Patrick Marber művét. Játszhatná Clive Owens szerepét.

Elmélyülten kavargatom a jégkockákat az italomban az átlátszó műanyag rudacskával. Még mindig dühös vagyok, hogy Stephen King már negyven évvel ezelőtt megírta A ragyogást. Ez a jelentéktelen apróság akkor villant be, amikor rátettem a kezem a billentyűzetre, hogy nekikezdjek a regényemnek.

– Ma is találkoztam Mike-kal, és szinte biztos vagyok benne, hogy unja már az angoltanárosdit – válaszolom. – Bizonyára nagyon örülne, ha szerepelhetne a Közelebben. Azért annak is van határa, hányszor lehet megtartani ugyanazt az órát, amelyen megpróbáljuk elmagyarázni, mi a különbség a „jelen” és a „folyamatos jelen” között. Hidd el. Ha még egyszer el kell magyaráznom valakinek, hogy miért teljesen elfogadhatatlan a McDonald’s szlogenje, az I’m lovin’ it, fejjel megyek a falnak. Csak rágondolok, és már őrjöngök, rohadt McDonald’s. Úgyhogy, persze, adj szerepet Mike-nak.

Ha Leonore nem lenne teleinjekciózva botoxszal (hiszen mégiscsak tizenegy év van közöttünk), most bizonyára ráncolná a homlokát, jelezvén, hogy untatom.

– Nem vagyok biztos abban, hogy valóban összeillik a kémiánk – mondja végül.

Hirtelen elbizonytalanodom. Tényleg még mindig Mike-ról beszélünk?

– Bizonyára nem illik össze a kémiátok – motyogom az orrom alatt, és kortyolok egyet az italomból.

A koktélbárból a Passage Night bárba megyünk. A klubhelyiség már zsúfolásig telt, és három fekete hajú, miniszoknyás, fehér magas sarkú cipős lány mögött kell várakoznunk, mielőtt végre leadhatjuk a kabátunkat a ruhatárban.

– Szerinted is minden lány úgy néz itt ki, mint a balkáni luxusprostituáltak? – ordítom Leonore fülébe, hogy túlharsogjam a zenét.

– Remélem, hogy magunkat is beleérted! – üvölti vissza.

Azzal már vonszol is a bár felé, válaszolni sincs időm. Rendelünk egy-egy italt, és úgy teszünk, mintha beszélgetnénk, holott igazából a hapsikat lessük. Fogalmam sincs róla, miért lyukadunk ki végül mindig a Passage-ban. A DJ mindig túl nyomasztó zenét játszik, az italokat vizezik, a mellékhelyiségek koszosak, nincs hova leülni, és minden pasi Németországból jött, és magával hozta a barátnőjét is. Fél órán belül mindegyikünk talál magának egy-egy hapsit. Az enyémnek izzadságfolt van a hóna alatt, és összenőtt a szemöldöke, de azért mégis van benne valami vonzó.

– Honnan jössz? – kérdezi németül.

– Svédországból – válaszolom angolul.

Tulajdonképpen tudok németül, igaz, egyéni módon alkalmazom a nyelvtani szabályokat, mégis úgy döntök, hogy angolul fogok beszélgetni, hogy én uraljam a terepet. Tágra nyílt szemmel mered rám, és elmosolyodik.

– Voltál már Svédországban? – kérdezem erre.

– Nem – válaszolja, és megrázza a fejét. – De miután annyi svéd krimit olvastam, olyan, mintha már jártam volna ott. Svédország Wallanderország.

– Ez úgy hangzik, mint egy vidámpark – válaszolom. – Egy olyan vidámpark, amelyben mindenki meghal.

Szemem sarkából látom, hogy Leonore próbálja felvenni velem a szemkontaktust. Nyilván azért, mert a krapek, akivel beszélget, egy fejjel alacsonyabb nála, és a nyakában Mercedes-szimbólum fityeg. Ausztriában éjjeli bárba menni gyakran olyan, mint egy időutazás vissza egy korba, amelyben a nyolcvanas évek ékszereit még nem ironikus célzattal viselik, és amelyben az Ace of Base uralkodik. Fittyet hányok Leonoréra, és újra a mellettem álló pasira nézek.

– Találkoztam egyszer egy svéd sráccal, és ő azt állította, hogy Ystadban nem is létezik bűnözés – mondja.

– Persze, azért nem, mert Kurt Wallander már mindent bűntényt megoldott.

A pasi felnevet, és én hirtelen reménykedni kezdek, hogy mégis lehet köztünk valami.

– És te honnan vagy? – kérdezem.

– Münchenből – válaszolja. Az első mezőt kipipálom.

– Van barátnőd? – folytatom a kérdezősködést.

Először csodálkozva néz rám, majd szégyenlősen elmosolyodik.

– Igen. – Majd néhány másodperc múlva hozzáteszi: – Bocsánat.

Második mező kipipálva. Ennek ellenére megadom a telefonszámom, amikor kéri.

Hazaérve nyolcvanas évekbeli pornót nézek a RedTube-on, hogy kis segítséggel orgazmusom legyen, és el tudjak aludni. De nem megy. Csak fekszem az oldalamon, és bámulom a falat. Hirtelen elhatározom, hogy a következő hétvégén színek szerint fogom rendezni a könyveimet.

3.

Hétfő reggel az első órám egy AMS-csoporttal van. Amikor belépek a terembe, már ott ülnek, mint három viaszbábu. Egy negyvenes nő, akinek dupla tokája van, és a jegygyűrűje mélyen beleváj feldagadt ujjába. Egy festett hajú, fiatal lány, akinek ezüstszőke haja tövében már látszik a sötét lenövés, és egyfolytában a körmét rágja. Meg egy bajszos, kockás inges férfi, aki üres tekintettel bámul a semmibe, mint valami szellem, de legalább készenlétben tart egy tollat.

– Jó reggelt! – kezdem. – Julia vagyok. Ma én tartom az angolórát.

Egyikük sem köszön vissza.

Volt idő, amikor olyan munkám volt, amit szerettem. Nem sokkal azután, hogy Matthiasszal Bécsbe költöztünk, kaptam egy újságírói állást. VIenna frOnT volt a lap címe, s a nagybetűk szerepe az volt, hogy jelezze, ez az újság megveti a normákat és a hagyományokat. Egy pirinyó irodában zsúfolódtunk a tizenötödik kerületben, és jószerével Almdudleren, májkrémes kenyéren és irónián éltünk. A fő feladatom a belpolitikai hírek összeállítása volt, de néha írhattam hosszabb cikket arról, hogy a szélsőjobboldaliak előszeretettel hordják a pulóverüket a nyakukba kötve, vagy hogy milyen bonyolult kapcsolata van a német nyelvűeknek a különböző joghurtitalokkal. A VIenna frOnT szeretett volna tükröt tartani a világnak, hogy az e tükörben szörnyülködve tekintsen önmagára. Öt hónapig húztuk, aztán az újság csődbe ment.

– Jó reggelt, hogy hívnak? – kérdezem a virsliujjú nőt.

– Bettina – válaszolja.

– A nevem Bettina – javítom ki udvariasan.

– A nevem Bettina – szajkózza.

Bettina olcsó, lepkemintás viszkóztrikója megfeszül úszógumiján, és az asszony szeméből sugárzik a kétségbeesett könyörgés, ne gyűlölj. Mivel ez a csoport csak a második szinten van, kínosan lassan lehet csak kiszedni belőlük valami információt. Egyszer egy AMS-diák sírva fakadt, amikor azt kérdeztem tőle, mit dolgozott utoljára, így azóta nem kérdezem őket a munkájukról. Ezzel viszont jelentősen csökkent a társalgási témák száma. De három végtelennek tűnő óra után azért mégis tudom, hogy Bettina reggel négykor kel, hogy legyen valami saját ideje is, mielőtt felébred a három gyereke, Steffinek van egy bichon friséje, amely a Toto névre hallgat (nevét a zenekarról kapta, nem az Óz, a nagy varázsló után), és Hans szeret a kertben serénykedni. Továbbá gyakoroltuk a legáltalánosabb kérdéseket és köszönési formákat is. És végig igyekeztem mosolygós és lelkes maradni. Új nyelv = ÚJ LEHETŐSÉG! Mindezt azért, hogy el ne rontsam az illúziójukat, hogy ezek a nyelvórák számítani fognak majd az álláskeresésük során.

Szinte kivirulok, amikor a szünetben megpillantom Rebeccát a tanáriban. Izgatottan igyekszik felém.

– Azt hiszem, hogy az egyik AMS-diákom részeg – suttogja, és belém karol.

– Az én egyik AMS-diákom négykor kel, csak hogy legyen egy kis nyugalma – suttogom vissza. – De hát miért nem alszik tovább, hiszen akkor is nyugalma lenne?

– Négykor? – kérdi Rebecca kétkedve.

Bólintok.

– De hát mit lehet egyáltalán csinálni hajnali négykor? – töpreng Rebecca most már normális hangerővel.

– Bizonyára újságot olvas és sudokuzik – válaszolom, most már én is rendes hangerővel. Mindig olyan boldog vagyok, ha együtt lehetek Rebeccával. Ha én lennék Dorothy, ő lenne az én jóságos Északi Boszorkányom, míg Leonore kaphatná a gonosz Nyugati Boszorkány szerepét. A Berlitz-képzés alatt ismerkedtem meg Rebeccával, és amikor meghallottam, hogy hegedűkészítő, azonnal elhatároztam, hogy összebarátkozom vele. Aki hegedűket készít, az csak okos és jó ember lehet, gondoltam, mint például azok is, akik leprásokat ápolnak. De sajnos a hegedűkészítésből nemigen lehet megélni, ezért lett Rebeccából is angoltanár. És ugye milyen fantasztikus, hogy ismerek egy hegedűkészítőt! Szeretném, ha egyszer lenne még néhány barátom: egy leszbikus lány, egy számítógépbolond és valaki Brooklynból. No meg Elfriede, természetesen.

– Hány órád van ma? – kérdezem.

– Csak három – válaszolja. – De ugyanazzal a csoporttal. És neked?

– Tíz – vágom rá.

Rebecca szúrós tekintettel néz rám.

– Nem kéne annyi órát vállalnod – ró meg. – Hagyj már időt magadnak arra, hogy könyvet írj, vagy néhány újságcikket, interjúkat készíts, mászkálj a városban, Wallraff nyomdokaiba lépj, meg ilyesmi.

– De hiszen itt a Berlitzben is azt teszem! – védekezem azonnal. – Álruhában vagyok, hiszen csak úgy teszek, mintha angoltanár lennék.

És ekkor megszólal a csengő, és nekem mennem kell vissza a következő órára Bettinával, Steffivel és Hansszal.

Kezemben két nagy bevásárlószatyorral lassan baktatok felfelé a hetedik kerületi szecessziós ház lépcsőházában, ahol lakom. A második emeleten megállok, és szokás szerint ránézek a bal oldali lakásba vezető ajtóra. Ez a lakás az utcára néz, nem úgy, mint az enyém a negyedik emeleten, amelynek ablaka az udvarra nyílik. Most is, mint mindig, enyhe szivar- és kávéillat árad az ajtó mögül, és egyszer-egyszer láttam elsuhanni egy árnyat is a homokfújt üveg mögött. A csengő mellett szolid kis névtábla lóg „E. Jelinek” felirattal. Beletelt néhány hónapba, míg rádöbbentem, kit is rejt ez a név. Meg is kérdeztem a szerb házmestert, hogy abban a második emeleti lakásban tényleg az lakik-e, akire gondolok.

– Igen, igen – bólogatott. – Nagy ember, vagyis asszony. De nagyon visszahúzódó. Nemigen jár ki. Igen fura.

Ettől fogva kétségbeesetten igyekeztem összetalálkozni híres szomszédommal, de sosem volt szerencsém. Az utcáról látszik, hogy az ablakok piszkosak, bár van ott néhány virágzó cserepes növény. Sehogy sem tudom magam elé képzelni, hogy Elfriede Jelinek átszellemülten locsolgatja az azáleákat. Mintha a tudatalattim csak azt lenne képes befogadni, hogy ez a nő túlöntözi a kaktuszait, és legyekkel eteti a rovarevő növényeit.

Néha a szomszédomat okolom, amiért még mindig nem lett belőlem író. Elfriede hibája (mert dühömben mindig csak a keresztnevén szólítom). Mintha vele kitelt volna a ház irodalmi kvótája, nekem már nem maradt semmi, és ha Elfriede nem lakna itt, már legalább három regényt írtam volna. Amikor épp jobb kedvem van, akkor meg arról álmodozom, hogyan leszünk váratlanul jóbarátok. Becsöngetne az ajtómon, hogy kölcsönkérjen egy pohárka borecetet. Én meg felkiáltanék:

– Én is író vagyok!

Erre Elfriede csodálkozva felhúzná a szemöldökét, hogy jé, egy kolléga – netán egy jövőbeli lelki társ – lakik itt a házban. Aztán megint elkomolyodna.

– A szemlélődés a férfiak kiváltsága – mondaná.

– Hmm – válaszolnám, és megfontoltan bólogatnék.

– Munkásságom polémia a valóság zsarnokságával.

– Jártál már a Praterban? Néha egész kellemes ott, Elfie – válaszolnám, hogy mielőbb megkockáztassak egy becenevet.

– Kövesd a könnyeimet, és elnyel a tenger – mondaná erre.

– Ezt ugyan nem értem teljesen, de gyere be, Fifi – válaszolnám, egy alternatív becenéven szólítva meg, hátha az első nem tetszett neki.

Majd számtalan csésze tea, esetleg whisky mellett megvitatnánk, mennyire nehéz is írónak lenni.

Mély sóhajjal fogást váltok a bevásárlótáskákon, és folytatom utam felfelé a hideg, súrolószerszagot árasztó lépcsőházban.

4.

A hét további részében abban reménykedem, hogy a Passage-ben megismert pasas felhív. De természetesen nem jelentkezik. Úgy teszek, mintha ez egyáltalán nem érdekelne, tehát tanítással és edzőterembe járással töltöm az időm, unalmas vacsorákat eszem, és belemerülök A Simpson család és A Grace klinika epizódjaiba, német szinkronnal. Verdammt noch mal, Meredith, hör auf mich! Kivonatozok az egyik elővárosba, és befogadok egy hajléktalan, kasztrált macskát, aki az Optimus névre hallgat. Ettől kezdve Optimusszal közösen fogyasztjuk el unalmas vacsoránkat, és nézzük, ahogy a vonzó fiatal orvosok megpróbálják megmenteni a betegek életét Seattle-ben, s közben megtanulják az élet nagy bölcsességeit.

Néha azért aggódni kezdek, hogy azok a sorozatok, amelyeket nézek, sokkal inkább jelentik számomra a valóságot, mind a saját életem. Hogy A Grace klinika Meredithjének szerelme, családja és karrierproblémái valóságosabbak számomra, mint a sajátjaim. Sőt, néha már-már azon kapom magam, hogy úgy érzem, én vagyok Meredith Grey, és azon töröm a fejem, vajon miért ülök itt a some és az any közti különbséget ecsetelve, ahelyett hogy a műtőben lennék, hogy megszüntessem egy mitrális billentyű záródási elégtelenségét. Egyszer az is előfordult, hogy Rebeccára néztem, és néhány másodpercig teljesen meg voltam zavarodva, vajon ő-e Cristina Yang. És még ma is végtelen szomorúság tölt el, ha arra gondolok, hogy George O’Malley, Lexie Grey és Derek Shepherd már halott. Nincs az a törökországi földrengés vagy Bangladesben összeomlott gyár, amely annyira megríkatna, mint az a tény, hogy Denny Duquette-nek úgy kellett meghalnia, hogy Izzie nem ért oda. Meghalt. Izzie nélkül.

Egyik este a számítógép előtt ülve kis híján rendeltem magamnak ruhákat A Garce klinikából. De hirtelen rádöbbentem, hogy hova vezet, ha így folytatom. Azonnal lecsaptam a laptop tetejét, és felhívtam Leonorét, van-e kedve bulizni egyet. De azért néha elálmodozom arról, mi lenne, ha mégis rendelnék ilyen ruhákat magamnak. Főleg az a rövid ujjú, világoskék tunika tetszik a két ingzsebbel, meg a titkos zsebbel a tollnak.

Rebecca ma este ünnepli a születésnapját az O’Malley’s-ban a Schottentornál. Amikor odaérek, már tele van a pub. A sötétzöld falakat Guinness-reklámok borítják. A klausztrofóbiát kiváltó pincében bukkanok rá Rebeccára, és leülök a vőlegénye mellé. Jakob is hegedűkészítő, és pontosan úgy néz ki, mint Jézus. Sőt, még Jakob bátyja is hegedűkészítő, és ő is úgy néz ki, mintha egyenesen a Bibliából lépett volna elő.

– El kell mondanom valamit – fogad Rebecca, és áthajol Jakob előtt. – Láttam Matthiast a Kaiserstrassén.

Először mukkanni sem tudok. Jézus-Jakob továbbra is csak bámul maga elé.

– És mit csinált? – kérdem végül.

– Ment az utcán – válaszolja Rebecca.

– Micsoda? – mondom elhaló hangon. – Csak úgy?

– Tudom, tudom – szán meg Rebecca. – Mégis, hogy képzeli?

De ekkor Rebecca egy barátja félbeszakít minket. Én továbbra is ott ülök Jézus-Jakob mellett, és Matthiasra gondolok.

Négy évig éltem együtt Matthiasszal. Eleinte minden rendben volt köztünk, de aztán minden rosszra fordult. Olyanokon veszekedtünk, hogy túl sok marihuánát szív, és soha nem segít takarítani. Matthias békülés gyanánt minden veszekedés után vásárolt nekem egy zacskó medvecukrot, mert tudta, mennyire szeretem. Mintha egy pisis kis hatéves lettem volna.

Végső megoldásként szülővárosába, Bécsbe költöztünk, azt hittük, így megmenthetjük a kapcsolatunkat. És ekkor megint minden rendbe jött köztünk. Megtanultam köszönni: Grüß Gott, újra felfedeztem, hogy léteznek vasárnapok, és szorgalmasan gyakoroltam, hogy naponta többször ügyesen félreugorjak, nehogy elgázoljon a villamos. Matthias bekerült egy fotóiskolába, és mivel az iskola célja az volt, hogy megértesse a diákokkal, hogy a fényképezés eredeti alkotó tevékenység, mely tiszteletet érdemel, a fürdőszobánk sötétkamrává alakult át. Az ablakokat széles ragasztószalaggal rögzített fekete szemeteszsákok takarták, és a sminkkészletem szerényen meghúzódott a vegyszeresflakonok mellett. Számtalanszor bevertem a fejem az irdatlan méretű nagyítógépbe, amely a zuhany és a vécé között kapott helyet. De mindez nem számított. Mert Matthias végre talált magának életcélt. Szerény havi jövedelmünk jó részét Mapplethorpe-ról, LaChapelle-ről és Corbijnről szóló könyvekre költötte, és az első évben igazán lelkes modellje voltam, ha kontrasztokkal vagy kompozíciókkal kísérletezett. Már nem szívott mindennap füvet, és újra kitisztult a szeme. Minden a legnagyobb rendben volt. Még akkor is, amikor a VIenna frOnT csődbe ment, mivel Matthias boldogsága mindennél fontosabb volt. Ez még akkoriban történt, amikor azt hittem, az igazi szerelem azt jelenti, hogy teljesen megfeledkezem magamról, és holdként keringek párom bolygója körül. Akkor, amikor azt hittem, hogy én fogom megmenteni Matthiast, hogy én fogom elérni, hogy rádöbbenjen, mire képes, és végül azzá a tökéletes lénnyé válik, akit egyetlen barátunk sem látott meg benne.

Már második éve járt a fotóiskolába, amikor először észrevettem, hogy valami baj van. Egyszer, amikor hazaértem, elöl volt Matthias egyik lemeze, holott mikor reggel együtt elmentünk otthonról, nem volt ott. De anélkül, hogy komolyabban elgondolkodtam volna ezen, lefújtam a borítóról a dohányszemcséket, és visszatettem a lemezt a helyére. Később azt vettem észre, hogy a kulcs csak egyszer volt ráfordítva, holott én szokás szerint kettőre zártam az ajtót. És hirtelen újra, szinte mindennap veszekedtünk, és a konyhapolc lassan roskadozott a medvecukorkától.

Aztán jött a telefonhívás. Otthon voltam, mert bedagadt a mandulám, és épp szunyókálni készültem, amikor megszólalt a telefon. Egy bársonyos hangú hölgy közölte velem, hogy kezükbe került Matthias egy portfóliója, és érdeklődik, hogy mikor akar eljönni érte.

– Hát igen, mivel már nem a diákunk… – folytatta.

Ettől a nőtől aztán megtudtam, hogy Matthias már október óta nem járt náluk, de csak egy hónappal ezelőtt törölték hivatalosan a diákok közül. Ekkor már márciust írtunk. Tehát mintegy hat hónapon át megjátszotta, hogy minden reggel elmegy a fotóiskolába. Mintegy hat hónapon át mesélt mindenféle történeteket, hogy mi történt aznap az iskolában. Mintegy hat hónapon át beszélt arról, mennyire élvezi a képzést, hogy hogy várja, hogy végre profi fotós legyen. A telefonkagylóval a kezemben kis híján elhánytam magam.

Azonnal átkutattam a lakást nyomok után. Matthias asztali számítógépének leszerelhető hátlapja mögött találtam egy zacskót több száz jointcsikkel. A nejlonzacskó gondosan, több gumiszalaggal le volt zárva. Rejtély volt számomra, hogy Matthias miért nem dobta el egyszerűen a csikkeket. És hirtelen az is a szemembe ötlött, hogy a tankönyvei a tanév kezdete óta pontosan ugyanabban a sorrendben sorakoznak a polcon, és hogy a fürdőszobai fotótálcák mennyire porosak.

Amikor Matthias negyed hétkor hazaért egy „kemény iskolai nap” után, szembesítettem a tényekkel. Semmit sem tagadott.

– Mégis miért? – kérdeztem.

– Mert tudtam, mennyire dühös leszel – válaszolta, s ezzel egy csapásra az én hibám lett az egész.

Az elmúlt hat hónapban egy tizenhatodik kerületi kávézóban töltötte a napjait, ahol a tulaj mindaddig hagyja füvezni a vendégeket, amíg azok italt rendelnek. Ha a kávézó zárva volt, Matthias azonnal visszajött a lakásba, amint én elmentem, és újra elment, mielőtt hazaértem volna. Így tehát az is kiderült, hogy Matthias zseniálisan tud takarítani. Legalábbis, ha arról van szó, hogy mindennap gondosan eltüntesse a nyomait a lakásban. Eleinte ha szóba került, miért szakítottam Matthiasszal, és beszélnem kellett a kettős életéről, megpróbáltam az egészet egy vidám kis történetként előadni. Végül is csak hálás lehetek, hogy nem kezdte el használni a fehérneműmet is, és nem nevezte magát SaMANthának. De aztán felhagytam ezzel, mert senki sem nevetett rajta. Igazából nincs is semmi vicces kettőnk történetében.

Miután két órát töltöttem az O’Malley’s-ban, búcsúzni kezdek.

– Csak nem azért, mert megemlítettem Matthiast? – kérdezi Rebecca nyugtalanul.

– Á, dehogy – válaszolom.

Otthon addig sírok Optimus bundájába, míg megunja, és bebújik a kanapé mögé.

5.

A konyhában zuhanyozom. No nem azért, mert a konyhában szeretek zuhanyozni, hanem azért, mert a konyhában, egy vékony fal mögött van a zuhany. Bécs legtöbb régi építésű házában ez a helyzet. A lakások legmeglepőbb helyein bukkan fel a konyha, a fürdőszoba és a vécé. Sőt, például a kolléganőm, Claire a tizenhatodik kerületben a folyosó többi lakójával osztozik egy fűtetlen vécén.