Copyright © Patkó Ágnes, 2025

© Gabo Könyvkiadó, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Borítóterv: Müller Péter

Tördelő: Kaposvári Zsolt

Korrektor: Török Mária

ISBN 978-963-566-967-7

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A GABO Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Marcnak

„Igen, a szekszárdi. Amíg nem jártam arra, nem is volt igazi és helyes képem róla. De amióta láttam a várost a fák közé rejtőzve, fölötte a dombbal, a messze kifutó szőlőkkel, szippantottam levegőjéből, azóta tudom, hogy itt csak ilyen bor teremhet.”

Hamvas Béla: A bor filozófiája

Gyönyörű volt a naplemente, mint az elmúlt hét minden estéjén a júniusi melegben. Az év majdnem leghosszabb napjai sokáig tartottak és látványosan búcsúztak. A város egyik legismertebb helyén, a Kálvária kilátónál mégsem voltak sokan. A dombtetőn, a rég lebetonozott tér túlsó végén az adóállomás és az öreg szobrok mellett két autó parkolt. Az egyik lehúzott ablakából zene hallatszott, a jó szemű nézelődő azt is láthatta, hogy a benne ülő két fiatal elmélyülten csókolózik, a körülöttük lévő világból láthatóan semmit nem érzékeltek.

– Jó itt lenni – sóhajtotta a férfi, miközben az építmény tövében állva a kissé talán furcsának tűnő kilátó-szobrot nézegette a szőlőhegy felől lemenő nap fényében.

Néhány lépcső vezetett fel az építményre, amely egy hatalmas szőlőtőkét formázott. A nagy méretű, fém szőlőlevelek furcsa árnyékokat vetettek az előttük feltáruló lejtőre, amely nem volt túl meredek, de annál rendezetlenebb, megtépázott fák, bokrok, valamint szemét borította. Próbáltak nem erre figyelni. A lány bizonytalanul rámosolygott.

A férfi a nála lévő kosárból elővett egy palack bort, és biztos, gyakorlott mozdulatokkal húzta ki belőle a dugót, és hamarosan egy-egy pohár bikavér kíséretében figyelték, ahogy a város házainak színe lassan megváltozik az alkonyat árnyékaitól. A fények és a bor gyorsan romantikus hangulatot teremtett, még a lányban is, aki oda sem figyelve simította hátra hosszú fürtjeit.

– Igen, szerintem is jó itt lenni. Többször is feljöhetnénk ide – mondta, miközben próbálta magában a kétely suttogását elfojtani.

Egyikük sem hallotta meg, hogy a hátuk mögött a lépcsőn valaki felfelé tart. A lány kezéből kieső pohár éles hangon tört darabjaira, fehér tornacipőjére és a támfalra vörös borcseppek fröccsentek, ahogy a fejére mért ütés hatására a földre került. A férfinak megfordulni sem volt ideje, a támadó villámgyorsan és hatalmas erővel lökte át a falon.

Ahogy a fák közé zuhant, majd lefelé kezdett bucskázni, arra gondolt, csak el kell kapnia egy ágat vagy valamit, és nem lesz baj. Még úgy sem, hogy a hátában éles fájdalmat érzett. A zuhanás viszont egyre gyorsult, és végül egy nagy tuskó állította meg, amibe beverte a fejét.

A támadó túracipőt viselt, de így is nagyon óvatosnak kellett lennie, hogy ne essen el a meredek, akadályokkal teli lejtőn. Tudta, ez a terep egyáltalán nem ideális céljai szempontjából. Nem megsebesíteni akart, hanem ölni. Ahogy odaért a tuskó mellett heverő testhez, látta, hogy sikerrel járt. A férfi nyitott szemében nem volt élet. Ujjai még ekkor is görcsösen szorították borospohara szárát, a csoda folytán félig egyben maradt pohárban még egy kevés bikavér is csillant. A támadó halkan felnevetett, és a kehelyre taposott. Az üvegszilánkok közül kiszivárgó bort a kiszáradt talaj itta be szomjasan.

1.

– Mi van veletek, lányok? – Györgyi már magát is kezdte unni, ahogy az elmúlt időszakban újra és újra, egyre panaszosabb hangon feltette a kérdést barátnőinek.

A három lány a kedvenc pizzériájában ült, sőt, annak teraszán. A májusi estén már elég jó volt az idő ahhoz, hogy kint igyanak meg egy pohár rozét és egyenek egy tésztát. Már aki beérte ennyivel, mert Györgyi éppenséggel a desszertet is előre kiválasztotta. Az epres panna cotta messze földön híres volt, különösen, mióta új séf érkezett, és egy kis pisztáciával is megbolondította a fogást.

– Tessék? – kapta fel a fejét Ildi. – Mit kérdeztél?

– Jaj, csak amit mostanában mindig. És főleg tőled. Mert Renáta még csak-csak, de te, Ildi, már ne is haragudj, de nem vagy önmagad, mióta András Rékával jár. Vagy nem jár. Igazából nem is tudjuk, hogy mit csinálnak.

– Hmm, hát mindegy is. Nem tartott túl sokáig irántam a lelkesedése, akkor meg nem mindegy, kivel mit csinál? – kérdezett vissza a szőke lány, akiből most egyértelműen hiányzott az az energia és hódító kisugárzás, amiről mindenki ismerte.

Renáta hátradőlt, felemelte a kezében lévő borospoharat, és Ildire nézett.

– Tudom, mi a te bajod! – jelentette ki határozottan. – Elvesztetted a színeidet.

És tényleg. Ildin egy világosszürke felső volt, a haját simán kontyba tekerte és egy fekete csattal összefogta, mindehhez kék farmert viselt, és ami a legmeglepőbb volt: egy fehér tornacipőt. Persze objektíven szemlélve így is ő volt a legszebb nő az egész teraszon, de most sokkal kevésbé váltott ki olyan élénk figyelmet a belépő férfiakból, mint máskor szokott.

– A színeimet? – kérdezett vissza Ildi értetlen tekintettel.

– Igen! Nézz magadra! Hol van a piros és a rózsaszín, a türkiz és a sárga? Hol van a tűsarkú, amiben én felállni sem tudnék, nemhogy járni? És hol van a bonyolult hajfonás? – sorolta szinte panaszos hangon Renáta, Györgyi helyeslő bólogatásától kísérve.

– Hát, nem tudom. Most nincs erőm ezekhez. És kedvem sem. Nem akarok feltűnő lenni. Tudom, hogy már régi történet, és biztos iszonyúan unjátok is a búvalbéleltségemet, de kapok még egy kis időt? Egy kamaszkori álmom ment a kukába. Élem a hétköznapokat, és majd továbblépek valahogyan. Addig meg élvezem, hogy milyen kényelmes ez a cipő. Már teljesen értem, hogy te miért váltál meg az utolsó magassarkúdtól is, Renáta.

lldi hangjából mély szomorúság hallatszott, még a kényszeredett poénnál sem mosolyogta el magát, ahogy a másik két lány sem.

– Persze, hogy kapsz időt, és nem unjuk egyáltalán. Nem erről van szó, csak aggódunk érted – magyarázkodott Györgyi. – Valahogy meg kellene próbálnod továbblépni, mert mintha csak egyre mélyebbre süllyednél a csalódottságba.

– És nem éled a hétköznapokat sem! Ildi, körülnéztél mostanában a boltodban? Már tavasszal is gond volt, de nyárra csak fekete és fehér ruhákat rendeltél! Pont te! Nekem aztán soha eszembe nem jutna vitázni az ízléseddel, de hát ez nem te vagy! Senki nem azért lép be hozzád, hogy unalmas fekete felsőkkel menjen haza.

– Ó! – sóhajtott egy nagyot Ildi, de ennél hosszabb választ nem tudtak kiszedni belőle.

Györgyi az éppen arra forduló pincérnek mindenesetre intett, hogy hozzon még egy kör rozét, mivel látszott, hogy szükség lesz rá. És ha mégsem segít, az legalább színes.

– Beszéljünk akkor rólad! – fordult Renátához. – Te meg olyan ideges vagy, mintha áramot vezettek volna beléd. Elmeséled végre, hogy miért vagy olyan iszonyú ideges egy borbolt megnyitása miatt?

– Ó! – sóhajtott most Renáta, bár az ő sóhaja nem szomorú, inkább dühös volt. És elszánt. Már ha lehet egy sóhaj elszánt.

– Na jó, hagyja itt az egész palackot – fordult Györgyi lemondóan a pincérhez, aki éppen odalépett, hogy töltsön a három lánynak. A férfi végignézett rajtuk, és szó nélkül tette le az asztalra a hűtött üveget.

Györgyi mindannyiuk poharát újratöltötte, és mohón bele is kortyolt a sajátjába.

– Ugye nem Grúzia miatt van? – fordult újra Renátához.

– Grúzia? Mi van Grúziával? – nézett rá értetlenkedve a lány.

– Hát inkább kérdezzük azt, hogy ki van Grúziában!

– Ó, tényleg! Grúzia! – erre már Ildi is felkapta a fejét, és a szomorúság helyét legalább részben egy szikrányi érdeklődés vette át.

– Jaaa! Lászlóra gondolsz? Ő semmilyen gondot nem okoz, nem! – vágta rá Renáta, ahogy leesett neki, kire is gondol Györgyi.

– Biztos? Mert azért volt ott közös borvacsora, közös futás, aggódás. Aztán elment fél évre fegyverkereskedést ellenőrizni – kötötte az ebet a karóhoz Györgyi.

– Hmm, oké, ezek mind megtörténtek, tényleg. De ha jól emlékszünk, volt letorkolás, nem komolyan vevés, kiabálás is. És volt a te gyanúsításod, meg volt a jó kis leszidás a végén. Ezek annyira azért nem tűntek vonzónak, hogy most meg Grúzia miatt legyek szomorú! – sorolta az ellenérveket Renáta, majd ő is kortyolt egy nagyot a rozéból.

– Jó, oké, de azt gondoltam, ezeket majd megbeszélitek. Egyértelmű volt, hogy tetszel neki! Meg hát ott volt az a régi története is, ami miatt talán meg lehetne bocsátani neki ezt-azt.

– De én nem akarok találkozgatni valakivel, aki így kezel, akármilyen indoka is van rá. Szerintem ez Lászlónak is egyértelmű volt. Én örülök, hogy elvállalta ezt a külföldi missziót, vagy hogy hívják ők ezt.

– És ha visszajön, mi lesz? – kíváncsiskodott most már Ildi is.

– Ősz lesz – vágta rá Renáta, de ezzel nyilván nem tudta kikerülni a választ.

– De legalább beszéltetek, mielőtt elment? – Györgyi elhatározta magát, hogy legalább Renátából kiszed valami értékelhető választ, ha már Ildivel nem boldogult.

– Egyszer beszéltünk, igen. Amikor már minden rendeződött, és tudta, hogy április elején indul. Azt mondta, rettentően megijedt. És azt is mondta, hogy tetszem neki, de túlságosan fékezhetetlennek tart. És félt engem. A régi szerelme miatt. Vagy minek is hívjam azt a lányt. Na mindegy is.

– És neked tetszik? Most már majdnem két hónapja elment, nem hiányzik? – Györgyi továbbra sem engedte el a faggatózást.

– Nem is tudom. Tetszett valamennyire, de nagyon hülyén viselkedett, és nem hiszem, hogy tudna másként. Én meg nem akarok másként. De mindegy, jó, hogy elment fél évre, majd szépen hazajön szeptember végén, és akkor meglátjuk, hogy mi lesz. Amúgy is van most más gondom…

Renáta elgondolkodva nézett ki a teraszról, és észre sem vette, hogy milyen szép az étterem kertje. Annyira elmerült a gondolataiban, hogy nem érezte a virágok illatát, és a színeket sem látta. A pizzéria a városközponthoz közeli utcában volt, egy családi házat alakítottak át étteremmé, és a terasz hátul volt. De az utca sem volt forgalmas, a közeli, minden helyi által főiskolának hívott egyetemi épület közelében inkább gyalog és biciklivel járt mindenki. Szekszárdhoz illően este hét körül a legtöbben már otthon voltak, csak néhányan tartottak még hazafelé. A pizzéria azonban nagyon népszerű volt, a terasz is megtelt, még néhány benti asztalnál is ültek emberek, és a házhoz szállítást végző kamaszfiúk is alig győztek fordulni a robogóikkal.

– Igen. A borbolt és Peterdi Gábor – terelte vissza Renáta figyelmét Györgyi. – De ha ez egy férfiügy lenne, már elmondtad volna. Szóval, mi ez? Egy rejtély? Egyszer, mielőtt ideköltöztél, kinyomoztál róla valamit?

A párbeszédet az asztalhoz lépő pincér szakította meg, aki a három nagy tányér tésztát igazán lenyűgöző technikával egyensúlyozta a kezében, és még arra is emlékezett, melyik lány mit rendelt. A következő néhány perc csendben telt, a szomorúság vagy feszültség nem vette el az étvágyukat. Arról nem beszélve, hogy az új séf tényleg kiválót alkotott, a penne arrabiata és a spagetti carbonara is tökéletes volt. És meg is érdemelte a tökéletes odafigyelést.

– Tényleg, még egy jó kis rejtély sem jut nekünk mostanában! – próbálta másra terelni a szót Renáta, amikor már lassabban fogyott a tészta a tányérokból. – Már persze nem igazi. Nem olyan, mint az elmúlt kettő. Azokból elég volt, nem akarok több halottat találni. De nem is tudom, valami kis egyszerű dolog lehetne. Egy borhamisítás. Vagy egy misztikus, jóképű férfivendég a város legjobb masszőrjénél – kacsintott Györgyire.

– Hát az nem lenne akkora baj! – mondta Györgyi, aki belátta, hogy ezen az estén sem fog többet kiszedni barátnőjéből.

Az elterelő hadművelet így tehát sikert aratott, talán az eddigre elfogyott rozé miatt is, és a három lány rövidesen már a könnyeit törölgetve írta a titokzatos hátfájós vonzó tulajdonságait egy képzeletbeli listára. A pannacotta elfogyasztása után hazaindultak, és Györgyi már azzal is elégedett lehetett, hogy legalább Renáta mosolyogva köszönt el tőle, ha Ildi vissza is süllyedt a melankóliába.

Renáta hazafelé azon gondolkodott, járt-e valaha késő tavasszal Szekszárdon. Gyerekkorában legtöbbször nyáron és szüret idején, esetleg karácsony környékén jött a nagynénjét meglátogatni, aztán sok-sok év kimaradt, amikor nem is gondolt arra, hogy a tolnai megyeszékhelyre utazzon. A rokonok már nem laktak itt, ő pedig élte a nagyvárosi életét a szüleivel és a testvéreivel. Amíg csak azt nem vette észre, nagyjából egy éve, hogy valami nem jó. A szülei külföldön élő bátyjához költöztek, a húga már egy ideje a világ túlsó felén élt, kapcsolatot sem tartott senkivel, és a barátai is szétszéledtek a világban. Ő pedig ott maradt a pesti belvárosban lévő lakásában. Szabadúszó szakfordítói munkája, amit imádott, és ami annyi szabadságot adott neki, azzal is járt, hogy nem kellett naponta bemennie egy munkahelyre, így mintha kiürült volna az élete. Nap nap után a gép előtt ült, reggel vagy este elment futni valamelyik parkba, bár egyik sem volt közel. És szinte még a szomszédait sem ismerte.

Hogy is kezdődött? – töprengett, ahogy hazafelé a Prométheusz park felé tartott a lényegében üres utcákon. Persze, már mindenki otthon van, mosolyodott el, de szerencsére itt nincs mitől félni. Ezt a gondolatot gyorsan félre is tette, és újra azon kezdett merengeni, hogy is került ő ide egy október végi napon.

Az előző nyár visszatekintve kilátástalannak, szomorúnak és elviselhetetlenül melegnek tűnt. Megvan! A hirdetés a Pünkösdi Fesztiválról! Ahogy beugrott az emlék, máris visszaidéződött az események sorrendje. Egy este, amikor éppen néhány időzónával arrébb élő, és a nagy távolság és teljesen más életmód miatt egyre távolodó barátnőjével próbált kapcsolatot létesíteni valamelyik közösségi oldalon, felugrott a szekszárdi esemény hirdetése. Teljesen váratlan volt, nem is keresgéltem a városról, eszembe sem jutott évek óta. Azóta sem értette, miért is gondolta az algoritmus, hogy ezt kell felkínálnia neki. Renáta nem hitt a sorsban, az égi jelekben és hasonló ezoterikus dolgokban, de az a hirdetés tényleg mindent megváltoztatott. Amint rákattintott, a korábbi fesztiválokról összevágott kisfilm azonnal felidézte benne a gyerekkori látogatások emlékét. Ahogy a nagynénjével, akit mindenki ismert, sétáltak és beszélgetésbe elegyedtek az emberekkel. Ahogy a közeli fagyizóban őszibarackfagylaltot ettek. A szüretek emléke, a must édes íze a szájában, és a szőlő levétől összeragadó ujjainak érzése. Idillinek tűnt, emberléptékűnek és kedvesnek. Aznap este futni indult, és amikor kilépett a már a nyár legelején átforrósodott, kipufogógáztól szagos utcára, arra gondolt, miért is van még itt.

Természetesen Renáta nem volt már csitri, hiszen betöltötte a harmincat. Nem volt kapkodós sem, sőt, kifejezetten fegyelmezett és kötelességtudó jellemmel rendelkezett, különben nem is tudta volna szabadúszó munkáját végezni, ahol saját magának kellett figyelnie a határidőkre. Így hát aludt a hirtelen jött, extrémnek tűnő ötletre néhányat, mielőtt egyáltalán bárkinek is megemlítette volna. Aztán megosztotta néhány emberrel. Amikor pedig a szülei és a testvére sem szörnyülködtek el a dolgon, keresgélni kezdett. Ekkor már tényleg kánikula volt, amikor pedig először ment le Szekszárdra, hogy egy ingatlanos megmutasson neki egy kis házat, úgy érezte, ott sokkal jobban kap levegőt. És az sem lehetett véletlen, hogy az egyik gyerekkori kedvenc utcájában volt a ház.

Renáta már a művelődési ház mellett haladt el, aminek most valami új neve volt, de ő továbbra is így emlegette, mint amikor a nagynénje néha elhozta valamilyen gyerekelőadásra vagy moziba a városközpont egyik meghatározó nagy épületébe. A gesztenyefák szegélyezte utat most már a lámpák világították meg, a fák friss levelei élénkzöldben pompáztak, a virágok éppen elhervadtak. Már majdnem otthon vagyok, mondta magának a lány, és ismét elmosolyodott, ahogy gondolatai visszakanyarodtak az előző nyári látogatásra. Akkor nem sokat habozott, a tulajdonossal, Eta nénivel azonnal megegyeztek, és szerencsére saját lakására is épp ilyen gyorsan talált vevőt. Ha a papírmunka nem lassítja a folyamatot, még hamarabb költözött volna, de október végén így is megérkezett telepakolt kocsijával a városba, amit már abban a pillanatban az otthonának érzett.

Ahogy Ildivel is azonnal kialakult közöttük a kapcsolat, amikor a szőke, feltűnő színekbe öltözött lány ismeretlenül is egy palack bort nyomott a kezébe köszöntésként. Valamit kezdenünk kell Ildivel, sóhajtotta Renáta, miközben már a saját utcájába kanyarodott. Ildi súlyos szerelmi csalódáson esett át, ráadásul az októberi, idilli költözés után ők ketten és új barátaik egymás után két szövevényes, és igencsak félelmetes ügybe is belekeveredtek.

Hát igen, sűrű volt ez az időszak. Sok volt a veszteség, sok volt az izgalom, sóhajtott még nagyobbat Renáta, és a kertbe lépve rögtön azt nézte, Malvin megette-e a neki kitett vacsorát. Igen, még Malvin is! – ráncolta szemöldökét. Különös, se veled, se nélküled kapcsolatot ápolt a vörös macskával, aki tél végén majdnem meghalt miatta, aztán benti cicaként élvezte a kényeztetést és ápolást. Pont, ameddig kedve volt. Pont, ahogy egy igazi macskának kell, nevette el magát Renáta, és elégedetten nyugtázta, hogy a vacsora elfogyott. A kert már sokkal jobban nézett ki, mint ősszel, de azért bőven volt még vele munka. Viszont most, hogy a tavaszi hagymások már elvirágoztak, a néhány kiszabadított rózsatő hálásan hozta a bimbókat, és egy nagy jázminbokor fehér virágainak édes illatába borította a zárt udvart, amelyet az utca felől magas fal határolt.

Renáta tényleg nyugtalan volt egy kicsit, ezért lassabban merült álomba a szokottnál. Peterdi Gábor. A név először akkor hangzott el, amikor egy februári estén András, a baráti társaság borász tagja, és Ildi szomorúságának oka, megemlítette. Peterdi Gábor, az országosan, sőt, nemzetközileg ismert sommelier, aki éppen Szekszárdon nyit borboltot. Sőt, nemcsak borboltot, hanem egy boros rendezvényközpontot. A városban, ahogy az lenni szokott, csak úgy szárnyaltak a vadabbnál vadabb pletykák. Peterdi itt fogja képezni az új sommelier-nemzedéket. Peterdi valójában nem is ért a borokhoz. Peterdi minden pénzét beletette egy olasz borászatba, ami csődbe ment. Peterdit a város egyik, másik vagy harmadik borásza fizeti, hogy a borait futtassa (ebből a történetből többféle verzió is létezett, a mesélő lényegében tetszőlegesen behelyettesíthette a neki éppen nem szimpatikus birtokos nevét). Peterdi egy kívülálló, aki Szekszárd hírnevén és a borászok munkáján akar meggazdagodni és hírnevet szerezni.

Renáta azonban tudta, ki az a Peterdi Gábor. Ő volt az oka, hogy a húga élete kisiklott. Vagy legalábbis a családjuk szerint, mert valódi bizonyítékuk azért nem volt. A fiatal lány egy borvacsorán találkozott a már ismert borszakértővel, és azonnal randizni kezdtek. Petra épp elmúlt tizennyolc, és még nagyon is kereste a helyét az életben. Nem volt éppen stabil személyiség, soha nem mozgott a racionalitás talaján, általában hagyta, hogy az érzelmei irányítsák. Ez történt akkor is, amikor egy szempillantás alatt intenzívre fordult kapcsolata Peterdivel. Mire a család észbe kapott, Petra össze is pakolt, és a férfihoz költözött. Renáta is próbált beszélni a húgával, aki amolyan későn jött harmadikként mindig is a dédelgetett legkisebb szerepét játszotta a családban. Hiába. Rövid idő után már szinte semmilyen kapcsolat nem maradt közöttük. Igazából sosem tudták meg, hogy pontosan mi történt, de Petra egy éjjel megjelent otthon, teljesen kiborulva. Az összes holmiját hátrahagyta, éppen csak a táskája volt nála, benne a régi lakáskulcsával. Még a telefonját sem hozta el a lakásból, ahol a férfival éltek. A szülők és Renáta rémülten látták a karján a gyógyulás különböző stádiumában lévő vágásnyomokat. Petra az első napot lényegében átaludta, de amikor felébredt, sem volt sokkal jobb állapotban. Sem akkor, sem később nem volt hajlandó semmilyen kérdésre válaszolni azzal kapcsolatban, hogy mi történt közte és a férfi között. Amikor az apjuk felvetette, hogy elmegy a holmijáért, felélénkült, és olyan hevesen tiltakozott, hogy inkább ráhagyták a dolgot. Valójában a családból senkinek még csak fogalma sem volt, hogy mi történhetett vele, és bár a lányok bátyja próbált kapcsolatot keresni Peterdivel, nem érte el, állítólag külföldre utazott.

A következő néhány hónap valódi rémálom volt a család számára. Hamar belátták, hogy Petrának segítségre van szüksége, és a pszichiáter már az első alkalom után azt javasolta, hogy töltsön el néhány hetet egy kórházban. Amikor kiengedték, örömmel látták, hogy a karján minden seb begyógyult, már csak a halványodó hegek emlékeztettek arra, hogy valaha vagdosta magát. Vagy Peterdi őt? Kommunikatív volt, újra nevetett és beszélt. Az aggódás azonban nem szűnt meg, mert magával hozott egy férfit, akit a kórházban ismert meg. Az intézmény kertjében dolgozó férfi egy gyülekezet tagja volt, és Petra leginkább erről a közösségről és az új szerelemről volt csak hajlandó beszélni. A család megpróbálta kizökkenteni, hiszen nem akarták újra azt kockáztatni, hogy nem tesznek semmit, és katasztrófa lesz a következmény. Aztán Petra egyszer csak újra összepakolt, és szó nélkül elutazott Péterrel. Sokáig azt sem tudták, hol vannak, amíg egyszer csak egy képeslap érkezett Chiléből. A gyülekezet egyik ottani telephelyére mentek, aminek a címét nem írták meg. Az azóta eltelt néhány évben nem hallottak Petráról. A szülők egy ideig várták, hátha hazatér, aztán amikor a külföldre költözött fiuknak gyereke született, kiköltöztek utána.

Azt mondják, a négy évnél nagyobb korkülönbség azt jelenti, mintha nem is lenne testvére az embernek, morfondírozott Renáta. Petra és közte jóval több volt négy évnél, és bizonyos szempontból tényleg nem volt túl erős a kapcsolatuk. Az elmúlt években persze kénytelen volt megszokni, hogy talán végleg eltűnt az életéből a húga, de mióta februárban kiderült, hogy Peterdi Gábor éppen Szekszárdra jön, sokkal gyakrabban jutott eszébe a régi történet. Vagy az, hogy mennyire nem ismeri a történetet. A szüleinek inkább nem is szólt róla, nem akarta felkavarni őket. Még a barátnőivel sem osztotta meg, mert nem tudta, mennyit mondjon el. Mindig is azt gondolta, a férfi volt az oka annak, hogy a húgát elvesztette a család, de valójában tudta, hogy ebben nem lehet biztos, hiszen Petra már korábban sem volt jól.

Renáta a másik oldalára fordult az ágyában, és a máskor annyira szeretett paplanját túl melegnek találva félig le is rúgta magáról. Ingerülten rázta fel a párnáját is. Ki kell aludnom magam, és Peterdit majd elkerülöm, vagy végre megtudok tőle mindent! Lehet, hogy végig feleslegesen hibáztattuk, adta ki a parancsot saját magának, bár pontosan tudta, hogy ez nem lesz ilyen egyszerű. Lássuk, mivel terelhetném el a figyelmem, töprengett. Megvan! Ildi! Nem lehet, hogy Ildi fehér tornacipőt hordjon! Én hordok fehér tornacipőt! És minek etetek egy macskát, ha pont ilyenkor, amikor szükség lenne egy dorombolva idebújó állatra, nincs sehol! Ezen a gondolaton Renáta maga is megütközött, hiszen valójában soha nem akart együtt élni, pláne nem aludni egy háziállattal.

Na jó, ebből így nem lesz alvás, volt kénytelen megállapítani. Akkor legalább dolgozom. Akkor nem baj, ha nem alszom ki magam, majd holnap alszom napközben.

A dolgozószoba elefántcsontszín falai között, a szépen új életre keltett íróasztal társaságában egy nagy bögre kamillateával munkához látott. A következő két órában annyira elmerült egy lisztekkel és sikértartalommal kapcsolatos szövegben, hogy azt sem tudta, hol van. Amíg aztán valóban arra nem ébredt, hogy azt sem tudja, hol van. Valószínűleg csak letettem egy kicsit a fejem, amíg kigondolok egy jó szót. De mikor lehetett ez? – próbálta kitalálni, és közben teljesen megmerevedett nyakát újra mozgathatóvá tenni. Ha Györgyi megtudja, hogy megint ülve, az íróasztalra borulva aludtam el, válogatott masszázsfogásokkal áll bosszút rajtam, gondolta, miközben valahogy áttámolygott a hálóba, és valószínűleg már az előtt újra álomba merült, hogy a feje elérte volna a párnát.

2.

– Mi az már megint? – jajdult fel Renáta, aki az éjszakai munka után végre szívesen kialudta volna magát.

Legtöbbször elég jól viselte a kisvárosi életritmust, ami azzal járt, hogy minden egy-két, akár három órával korábban történt, mint korábbi életében. A maga számára is furcsa módon egész könnyen átszokott a korai kelésre, és arra, hogy a barátai nem ismerik azt a régi szabályt, hogy reggel kilenc előtt nem telefonálunk. Ő hamarabb megtanulta, hogy az este kilenc utáni időszak tabu.

Ezen a reggelen viszont nem a telefon ébresztette, de erre csak akkor jött rá, amikor a hangos zajra ismét összerándult. Egy betonkeverő? Vagy konténeres? – morfondírozott, de igazából mindegy volt, mert bármelyik is, nyilvánvaló volt, hogy a paplan fejére húzásával nem fogja tudni kirekeszteni a hanghatást. A telefon fél nyolcat mutatott. Az utcában néhány házzal arrébb zajló építkezés már nem először zavarta meg a nyugalmát, és persze az egész környéket porral borította be. De Renátát nem is ezért szomorította el a tevékenység, sokkal inkább azért, mert az új tulajdonosok építkezési lelkesedésének egy szép régi ház esett áldozatául. Olyasmi volt, mint az enyém! Hát hogy nem látják meg benne az értéket az emberek? Ezt a kérdést már Bori nénivel, Ildi szomszédban lakó nagymamájával is kitárgyalták, amikor tavasz elején fergeteges gyorsasággal rombolták le az épületet és az azt körbevevő szép kertet.

Renátának, ahogy ezt végiggondolta, már nem csak a korai ébresztő, de a ház eltűnése miatt érzett szomorúság is rontotta a kedvét, így végül morogva kikászálódott az ágyból. Egy kissé javított a hangulatán, ahogy végignézett a hálószobán. A téli felújítás után kifejezetten hangulatos lett a helyiség, minden szeglete pihenésre csábított, a gondosan kiválasztott olvasófoteltől a puha szőnyegen át az ágyig. – Csak a függöny hiányzik – mormolta félhangosan a lány. A többi helyiségben ugyanis menthetőek voltak a régi pamutcsipke függönyök, sőt, meglepően fehérek is lettek a mosástól. A hálóé volt az egyetlen, amelynek akkora lyuk éktelenkedett éppen a közepén, hogy esélytelen volt megmenteni. Még Bori néni, aki pedig gyönyörűen horgolt, sem látott esélyt a kijavítására. Valami régit kell találnom helyette, mondta magának Renáta, részben a lebontott házra és a múlt elpazarolt értékeire gondolva. Erről persze eszébe jutott otthonának egyik korábbi lakója, a tragikus sorsú Irénke, aki nem sokkal szerelme halála után hunyt el. És már sosem fog kiderülni, hogy boldogtalanságában végzett magával vagy összetört szíve vitte el.

A lány egyáltalán nem volt hajlamos az ilyen sötét gondolatokra. Neki is új volt, hogy ennyire nyomott mostanában a kedélye, és egyik szomorú témáról a másikra ugrik. Ez is Peterdi miatt van, szögezte le magában, miközben a konyhába tartott, ahol nekilátott a kávékészítésnek. De ez akkor sem mehet így tovább! Imádom ezt a várost, imádom a házamat, az életemet, a barátaimat. Ildinek és nekem is ki kell másznunk a gödörből! Annyi mindent éltünk át az elmúlt hónapokban, nem lehet, hogy épp most süllyedjünk bele a rosszkedvbe. Peterdi nem fog kizökkenteni, és azt sem hagyom, hogy Ildi egy szerelmi bánat miatt lógassa az orrát! Ráadásul az még helyre is hozható! – biztatta magát.

A kávéval szokás szerint a kedvenc helyére telepedett le. A zárt, üveges verandán nyitva voltak az ablakok, így a májusban még hűvösebb éjszakai levegő kellemesre hűtötte a napközben eléggé felmelegedő helyiséget. A nagy fonott fotel már megszokott ismerősként ölelte magához a lányt, aki mindennap ilyenkor nézte át a helyi híreket és az e-mailjeit, és gondolta át a feladatait. Át kell állnom a reggeli futásra, gondolta, mert már tényleg visszavonhatatlanul közeledett a nyár, és vele a meleg idő. És ha már eszébe jutott kedvenc sportja, el is döntötte, hogy az éjszakai munkaroham után a legjobb az lesz, ha a kávé után fel is veszi a futócipőt.

Ahogy laza kocogással melegítve kanyarodott ki az utca végén, úgy döntött, egy rövidebb távot választ, de felmerészkedik a dombokra. Ezt nemrégiben merte újra megtenni, hiszen az elmúlt hónapokban a dűlők között való futás nem éppen jó élményekkel kötődött össze a fejében. Sőt! Rémisztő, hátborzongató élményekkel. De hát nem maradhatok mindig itt lent. Olyan szép helyek vannak a hegyen, és már csak a szőlők látványa miatt is megéri arra menni. A késő tavasz valóban gyönyörű volt a szőlők között. Renáta gyorsan el is feledkezett a rosszkedvről, ahogy az élénkzöld levelek, a rendezetten lekötött vesszők és szabályos rendben sorakozó oszlopok között haladt. Az enyhe szél kellemesen hűtötte, és virágok illatát hozta magával. Amit persze néha megzavart egy-egy autó kipufogójának füstje, de hát ha nem lennének autók, nem lenne út sem, sóhajtott magában. A rövid kitérő után éppen az egyik ilyen betonozott mélyutat, szurdikot választotta, majd nemsokára a Béla téren találta magát. A városban pezsgett az élet, ami pedig nem volt éppen jellemző Szekszárdra. De láthatóan mindenki, aki tehette, kijött a napra, a virágillatba. A főtérről lefelé vezető sétálóutcán többen is dolgoztak, már elkezdték a néhány nap múlva kezdődő Pünkösdi Fesztivál előkészületeit. Pavilonok és egy méretes színpad várja majd a látogatókat. Renáta is izgatottan várta, hogy milyen lesz a rendezvény, ami a második legfontosabb a városban a Szüreti Napok után. Hazaérve elégedetten mosolyodott el a kert láttán, és lépett be a házba. A telefonján visszakapcsolva a netet Éva üzenetét látta, amelyben fagyizni hívta őt és barátnőit. Őszibarackfagyi! Vajon csinálnak még? Renáta egy percet sem habozott, azonnal igent mondott, és úgy látta, Györgyit sem kell biztatni.

Mivel végül Ildi is nagy nehezen igent mondott, délután a négyes az egyik cukrászda kertjébe kitett asztalnál ült, elégedetten a finom ízekkel és a jó hangulattal.

– Lehet, hogy alapozhatnánk egy személyiségtesztet a fagyira, nem? – kérdezte Éva, ahogy végigpillantott a társaságon.

– Tesztet? Hogy érted? – kérdezett vissza Györgyi, pedig neki különös figyelmet kellett fordítania arra, hogy a tölcsérjében lévő négy gombóc olvadási sebességével lépést tartson.

– Hát csak nézz körül – válaszolta Éva, majd a kiskanalát a tálkájában lévő egyik citromfagyigombócba merítette.

Ekkorra már mind értették. Renáta is tölcsért választott, hiszen, mint kifejtette, a fagyievésben a kockázatnak is fontos szerepe van, ahogy az ízek harmóniájának és az ostya ízének is. Györgyi már nem tudott többet hozzászólni az elemzéshez, nála valóban nagy volt a kockázat, szerencsére nagyon tudatosan a ruhája színéhez választotta az ízeket. Ildi is kelyhet választott, de a beleadagolt gombócokhoz tejszínhabot, rolettit és némi csokiszórást is kért. A barátnők elégedetten nézték, abban reménykedve, hogy a látványos összeállítás gondos tervezése a lány stílusérzékének és egyúttal életkedvének visszatérésére utal. Ezt sajnos inkább cáfolta a szótlanság és a továbbra is mély szomorúságot tükröző szem. És az egyszerű fehér póló, amit a farmerhez viselt. Persze Ildin ez is úgy állt, mint egy modellen, de mégis.

Miután megbeszélték, hogy melyik választás vajon milyen jellemre utal (Éva szerint Renáta a gyerekkorát akarta visszaidézni, és milyen jó, hogy volt is őszibarack, Györgyi mindig mohó, két kanállal habzsolja az élvezeteket, Ildi kifinomult, ő maga pedig fogyni szeretne, de titokban Ildi kelyhére vágyik), a Pünkösdi Fesztivál került szóba.

– Ugye egyikőtök sem gondolta komolyan, hogy nem jön el a megnyitóra? – szegezte a kérdést Éva Renátának és Ildinek.

– Inkább egyél csokifagyit, hogy ne legyél ilyen szigorú – válaszolta a szőke lány.

– Ez lesz a város egyik legnagyobb eseménye, és ti mást sem csináltok, csak férfiak elől menekültök. Ez így nem mehet. Ildi, te küldted el Andrást, akkor mi a gondod azzal, hogy lehet, hogy mással jár? És lehet, hogy nem is jár azzal a toronymagas modellel. Renáta, te pedig akkor most már elmondhatnád, ki is ez a Peterdi Gábor, mert eleget tereltél, ne hidd, hogy nem vettük észre. Vagy ismerd el, hogy Lászlót hiányolod – fordult újra Renátához. – És azt is hadd mondjam el, hogy ez egy kisváros. Ez nem Budapest, ahol az ember csak úgy véletlenül szinte biztosan nem találkozik össze valakivel. Ő itt nyit egy helyet, és ha az menni fog, akkor érdekes rendezvényei is lesznek. Boros rendezvényei. Mi pedig szeretjük a bort. A Szekszárdi Borakadémia mostanában nem sok mindent szervezett, lassan nincs is a városon belül egy jó borkóstolós hely. És ha ezeket mind ki is hagyod, akkor is össze fogtok futni a boltban, az utcán, akárhol. Szóval bárki is ez, és bármi kapcsolat van vagy volt köztetek, szerintem az egyszerű megoldás az, ha eljössz a megnyitóra, és túl leszel rajta – sorolta az érveket Éva.

Györgyi, aki éppen az utolsó gombócnál tartott, csak bólogatással tudta támogatni, azzal is nehezen, mivel a félig átolvadt tölcsér aljából csöpögő olvadt édességet próbálta megrendszabályozni.

– Ó, olvastam, hogy a Borakadémiának új vezetője van! – vetette közbe Renáta, reménykedve, hogy elterelődik a szó a megnyitóról.

– Igen. Hartai Klaudia. De most nem erről beszélünk. Szeretném, ha mindketten összeszednétek magatokat, és a legszebb ruhátokban ott lennétek velünk pénteken!

– Látszik, hogy naphosszat kamaszokat rendszabályozol – morogta Ildi, majd próbált visszabújni a tanárnő figyelme elől a tejszínhab világába.

– Még jó, hogy látszik, és jól is csinálom. – Éva szigorú arckifejezésébe mosoly vegyült. – És neked azt a feladatot adom, hogy ezt a cipőt tedd be a szekrénybe, jó mélyre, és vedd fel valamelyik feltűnő magas sarkú szandálodat. Mondjuk azt a sárgát, amit tavaly láttam rajtad egyszer. Fond be a hajad, legyen színes a ruhád is, és legyél te a legszebb! Vagyis legyünk mind a legszebbek! István nagyon elégedett lesz – kacsintott a többiekre a nő. – És most rajtad a sor, Renáta. Mesélj!

Ebben a pillanatban a terasz nyugalmát egy zajos gyerekcsoport zavarta meg, akik egy kissé elpilledtnek tűnő férfi kíséretében hangosan csicseregve kezdték kanalazni fagyijukat a hatalmas kelyhekből. Nagyjából hat-hét évesek lehettek, a korra jellemző végtelen energiával, és a kísérő, aki valószínűleg valamelyikük apukája lehetett, nyilvánvalóan képtelen volt bármilyen kérésükre határozottan nemet mondani. Szinte segélykérőn pillantott a szomszéd asztalnál ülő négy nőre, de igazán csak Éva értette meg, hogy min megy keresztül. És ő is csak egy biztató mosollyal tudta támogatni.

– Oké, a gyerekeket biztos nem érdekeljük, és így abban is biztos lehetsz, hogy senki más nem hallja meg a nagy titkodat – nézett a fagyikatasztrófát sikeresen elkerülő Györgyi Renátára, aki a jelenet közben legalább nyert egy kis időt, hogy átgondolja, mit is mondjon el a többieknek.

A következő tíz perc arról szólt, hogy kissé szerkesztett változatban elmesélte húga és Peterdi történetét. Valójában csak annyit mondott el, hogy a lány nagyon fiatal volt, és hogy nem igazán tudják, mi történhetett pontosan köztük, de mesélt a vágásokról, a hirtelen hazaköltözésről, a pszichiátriáról és az utána következő eseményekről is. Persze, ha jól belegondolt, nem is tudott többet. Asztaltársai hallgattak, és amíg nem ért a történet végére, nem szóltak közbe. Utána azonban csak úgy záporoztak a kérdések.

– Akkor valójában nem is tudjátok, mi történt a húgod és Peterdi között?

– Az sem derült ki, hogy ki csinálta a vágásokat?

– Nem jelentettétek fel a fickót?

– Egy szektával ment Chilébe? A kertésszel? Ez olyan, mint egy regényben!

– Tényleg van egy húgod?

Mindannyian a vérmérsékletüknek megfelelő hangerővel és témában próbáltak további információkat kiszedni a lányból, aki csak úgy kapkodta a fejét. Határozottan olyan érzése volt, mintha egy teniszlabdákat dobáló géppel szembe állították volna be, és neki vissza kellene ütnie mindegyiket. A kérdésözönre még a szomszéd asztalnál kornyadozó férfi is felkapta a fejét, pedig úgy tűnt, már elérte a kimerült letargiának azt a szintjét, amiből semmi nem zökkentheti ki. Már arra sem reagált, hogy két gyerek tejszínhabbal dobálta egymást, egy harmadik pedig ellopta a szomszédja rolettijét, amit az visítva próbált visszakövetelni.

Renáta a sokadik kérdésnél, és a férfi érdeklődését látva feltette a kezét.

– Elég! – a helyzet olyan komikus volt, hogy a szomorú téma ellenére elnevette magát. – Egyesével kérdezzetek, de nem lesz mindenre válaszom.

– Nem kellene ehhez még több fagyi? – A felvetés persze Györgyitől érkezett, a többiek pedig már meg sem lepődtek rajta. Azt mondjuk senki nem értette, hova tűnik az a töméntelen mennyiségű étel, amit a nem túl magas termetű, viszont kifejezetten vékony, izmos nő megeszik. Mióta a haját is levágatta, még sportosabb, lányosabb volt a megjelenése, amihez gyakran felhangzó nevetése is hozzájárult.

A többiek egyértelműen nemet mondtak a repetázásra, így szomorú arccal a masszőr is letett róla. Közben a szomszéd asztalnál az apuka, akit a lányok kérdései kizökkentettek kataton állapotából, hirtelen véget vetett a gyerekzsúrnak, és kisebbfajta romhalmazt hagyva maguk után, kiterelte a csapatát a teraszról.

Renáta pedig megpróbálta megválaszolni a többiek kérdéseit, és ő maga lepődött meg a legjobban, hogy milyen keveset is tud a történtekről. A húgából annak idején tényleg semmit nem tudtak kiszedni, és elég hamar be is került a pszichiátriára, ahol villámgyorsasággal ismerkedett meg Péterrel. Onnantól pedig már csak a helyes útról, a tisztaságról, szegénységről és isten kereséséről beszélt. Hiába reménykedtek, hogy valamivel le tudják téríteni erről az útról. Ahhoz pedig egyik családtagnak sem volt bátorsága, hogy a Peterdivel töltött időt előhozzák, nem akarták kockáztatni, hogy újra kezdődjön a vagdosás, vagy még inkább Péterhez meneküljön.

– Szóval most, ahogy tudjuk, Chilében van. A gyülekezetről néha lehet hallani ezt-azt. Az anyukánk felvette a kapcsolatot más szülőkkel, akiknek a gyereke ott kötött ki, és időnként kiderül pár részlet. És időnként ír neki egy-egy e-mailt is, amiről nem tudjuk, megkapja-e, de vissza nem jön, tehát talán még működik a címe. Szerencsére úgy tűnik, nem veszélyes a hely, leginkább a szegények segítésével vannak elfoglalva, és a fő elvük amúgy is a szelídség. És Chile nem veszélyes ország, nem misszionáriuskodnak ellenséges környezetben – fejezte be Renáta a történetet.

– Köszönöm, hogy elmondtad – nézett rá Éva. – Ez valóban nehéz lehetett a családodnak. De ha tényleg csak ennyit tudunk, akkor egyáltalán nem biztos, hogy ez a Peterdi Gábor annyira rossz ember. Hiszen minden zárt ajtók mögött történt. Annyit tudunk, hogy gyorsan összeköltöztek a húgoddal. A család nem támogatta ezt, így valamennyire érthető, hogy hátraléptek tőletek, és nem jártak a vasárnapi ebédekre. A vagdosás nyilván intő jel, ahogy az is, hogy a húgod otthagyta minden holmiját, és nem engedte, hogy érte menjetek. És az is, hogy Peterdi nem jelentkezett, nem hozta vissza a cuccokat. De tényleg nem tudhatjuk, hogy mi történt köztük, és az a valami lehetett nagyon sok minden. Hiszen te is mondtad, hogy Petra nem volt éppen stabil már korábban sem.

Ildi és Györgyi elgondolkodva néztek Renátára, aki Éva érveit fontolgatta. Már hosszú évek óta Peterdi Gábort hibáztatta azért, hogy a húga kilépett a családból. De mi van, ha nem is ő volt a hibás? Vagy nem úgy és nem annyira, mint hitték? A lány annak idején egyszer látta a sommelier-t, akkor sem jutottak sokkal tovább a köszönésnél.

– Próbáljam kideríteni, mi történt? – nézett bizonytalanul a többiekre.

– Hát, azt akár meg is teheted – mondta kissé tétovázva Györgyi.

– Például meg is kérdezheted alkalomadtán, hogy ő hogy látta a történteket. Azt úgyis látni fogjuk, hogy maga az ördög-e – fűzte hozzá Éva.

– Csináld ezt! – Ildi hirtelen és csengő hangon szólalt meg, amitől egy kissé mind összerezzentek. – Én elhatároztam, hogy tényleg előveszem azt a sárga szandált, ami egyébként aranyszínű, és elmegyek a megnyitóra. De nélküled nem fog menni – nézett Renátára.

– Rendben, akkor mind megyünk. De én nem veszek magassarkút! – jelentette be határozottan Györgyi, amivel azonnali derültséget keltett a többiek körében.

– Remek, mert István már megvette a belépőket mindannyiunknak, szóval nem is volt rá esély, hogy ne gyertek el! – nevetett Éva.

3.

– Nem gondolkodott túl sokat a névadáson!

– Zseniálisan egyszerű és könnyen megjegyezhető!

A városban már jó pár napja a fő téma az újonnan nyíló borbolt volt, amely az InVino nevet viselte. Volt, akinek tetszett a név, volt, aki szerint sokkal jobbat is lehetett volna találni, de valószínűleg minden új név átmegy ezen a fázison. Nem a néven fog múlni a sikere, gondolta Renáta, miközben a reggeli kávét kortyolta a verandán. Ide árnyékolás kell, tette hozzá magában, mivel a koffein még nem fésülte össze a gondolatainak reggel még elég kusza fonalait. A megnyitó napja volt, és a Pünkösdi Fesztivál első napja. A lány nem is tagadhatta, hogy izgult, ahogy azt sem, hogy sokkal egyszerűbb volt Peterdit hibáztatni a húgával történtekért, és valójában talán éppen ezért nem is akart vele szorosabb ismeretséget kötni. A pályáját messziről követte, és ezt nem is nagyon tudta volna elkerülni, mert a férfi üstökösként emelkedett a borszakértők között, és mostanra a sármos fiatal kezdőből sármos gyakorlott profi lett, akit az egész ország ismert. Azt nem lehetett tagadni, hogy jól nézett ki, és ezt az adottságát tudta is használni. Még egy hódító boros, sóhajtott Renáta, de akkorát, hogy egy kicsit magára is öntött a nagy bögre tejeskávéból. Ami miatt még nagyobb sóhaj következett.

Mielőtt újabb cseppek mentek volna kárba a reggeli életmentő italból, gyorsan ivott néhány nagy kortyot, és Ildi és András rövid életű románcára gondolt. Vagyis nem is olyan rövid életű, ha azt veszem, hogy Ildi kamaszkora óta odavan érte. A december eleji közeledés után az András tanulmányútja miatt kimaradt hetek, és persze az, hogy a férfi múltja úgy tele volt zsúfolva modellalkatú nőkkel, mint egy jobb divatbemutató, nem segítette Ildit abban, hogy biztonságban érezze magát mellette. Nem is érezte, értékelt akkor is, és most is Renáta. A nagyon rövid boldog időszak úgy ért véget, hogy András láthatóan képtelen volt arra a nagy váltásra, amitől Ildi jobban érezte volna magát. Amikor egy borvacsorán azonnal elterelődött a figyelme a barátnőjéről, mert valaki felbukkant a múltjából, a bizonytalan Ildi úgy csapott le a szakítás lehetőségére, mintha csak erre várt volna. És András is próbálkozhatott volna kitartóbban és nagyobb elánnal, tette hozzá magában Renáta. Pedig olyan szép pár voltak, annyira összeillenek. Hogy lehet két felnőtt ember ilyen szerencsétlen! Bár, ha már szerencsétlenek…

Renáta sóhajtva felállt a fotelből, majd azon kezdett mosolyogni, hogy ez most már a sóhajok napja lesz. Az esti bemutató gondolata fenyegető felhőként ült a feje felett, és nem segített, hogy eszébe jutott a nyomozó, László, aki Wieszlauer József halála után elvitte vacsorázni. Na és még József is eszembe jut, ennyi, ez egy vidám nap. Talán itt lenne az ideje, hogy összeszedjem magam, ne gondolkozzak halott borászokról, és komplexusos, mindenbe belekötő nyomozókról, akik Grúziába mentek kiküldetésbe. Vagy misszióba, vagy ahogy ezt hívják. Inkább valami újabb boros érdekességet kellene találnom, amit kikutathatok. Mint a kadarka története volt. Csak rémisztő kalandok nélkül.

Szerencsére minden nap eltelik egyszer, és nem volt ez másként ezzel a péntekkel sem. Renáta még futni és dolgozni is tudott, amiben talán a napközben elfogyasztott többliternyi nyugtató kamillatea is segítette. Ha másképp nem, legalább azért, mert szilárdan hitt nyugtató hatásában. Amikor az aznapra tervezett utolsó szöveget is elküldte, akkor hasított bele a szokásos gondolat: Mit vegyek fel? Nincs egy ruhám sem! Természetesen ez így, ebben a formában egyáltalán nem volt igaz, a szekrénye tele volt, bár mivel még nem lakott egy teljes éve a városban, az Ildi boltjában beszerzett biztos választások nem fedtek le minden időjárási helyzetet. Ha tehát tél lett volna, könnyedén előhúz egy, az alkalomhoz illően csinos és stílusos darabot. De most meleg volt! Kénytelen volt ebben a súlyos pánikhelyzetben a barátnőjét hívni.

– Jaj, de jó, hogy hívsz, nem tudom, mit vegyek fel az arany szandálhoz! – szólt bele Ildi a telefonba, régi szokásához híven köszönés nélkül. És legalább részben a régi, valódi Ildire emlékeztető energiával. Hiába, a ruhakrízis még őt is kizökkentette a komorságból, bár az is igaz, hogy korábban nem voltak ruhakrízisei, ez lényegében elképzelhetetlen volt.

– Hmm, most tényleg engem kérdezel ruhaügyben? Szerinted én miért hívlak? – nyögte kissé reményvesztetten Renáta.

Hmm, ilyen sem volt még, hogy én mondtam meg Ildinek, mit vegyen fel. Azt hiszem, tényleg tennünk kell valamit! Renáta, miután letették a telefont, még mindig a saját szekrénye tartalmát nézegette, azzal a különbséggel, hogy már nem maradt túl sok ideje töprengeni. Így aztán elővette egyetlen, szerinte csinos nyári ruháját és egy blézert, majd eltöprengett a kérdésen: milyen cipő illik ezekhez? Aztán a reggel elkezdett hagyományt követve nagyot sóhajtott, és egyetlen színes balerinacipőjébe bújt. A tükörbe éppen csak belepillantott, abban a biztos tudatban, hogy átöltözni már úgysem lenne ideje.

Az InVino igazán méltó helyen nyílt. A Belváros kellős közepén, a legszebb történelmi épületben, az Augusz-házban, amely évtizedek óta a zeneiskolának adott otthont, földszinti terei azonban üzletekként üzemeltek. Az egyik oldalon lévő helyiségeket sikerült egyesíteni, így a tágas bolttér mellett egy kóstolókra, borbemutatókra is alkalmas teremnek szintén jutott hely. Természetesen komoly felújításra is szükség volt, ami rengetegbe kerülhetett, ezzel újabb jó- és rosszindulatú találgatásokra sarkallva a városiakat. Akik egy része a megnyitóra már gyülekezett is, a jegyek mind előre elkeltek. Pedig azt is sokan suttogták korábban, hogy egy lélek nem lesz ott, hiszen ki látott már olyat, hogy egy bolt megnyitóján pénzt kérjenek a belépésért. Peterdi Gábor hírneve, a kíváncsiság és a jeggyel járó kóstoló azonban gondoskodott arról, hogy az érdeklődők fizessenek. Arról nem is beszélve, hogy a város minden jobb borásza is alig várta, hogy megnézhesse az új helyet és felmérje, hogy neki ez jó vagy rossz lesz-e. Nem volt kérdés, presztízs lett az InVino első estéjén jelen lenni.

Az esti időpont ellenére még világos volt, a Pünkösdi Fesztiválra rendezett vásár pavilonjai is éppen csak zárni kezdtek a fasorban, miközben az elegánsan öltözött emberek a bejárat felé tartottak. Györgyi ígéretéhez híven nem vett magassarkút, Ildi viszont káprázatosan mutatott szűk szabású türkizkék ruhájában és az arany szandálban, még a haját is újra bonyolult fonatba rendezte, ami mindig is védjegye volt. Mintha a tűsarok és a frizura a magabiztosságát is visszaadta volna, Renáta már messziről hallotta a nevetését, amelyet valószínűleg István egy megjegyzése váltott ki. Éva férje, a kedvelt állatorvos Ildi és a felesége között állt, és ahogy a társaság tagjai már megszokták, most is kissé feszengett öltönyében, hiszen sokkal kényelmesebb öltözékekhez szokott. De ha imádott felesége kéri, talán még Ildi magassarkúját is felvette volna. Ráadásul István az a fajta ötvenes férfi volt, akin a rajta lévő némi túlsúly miatt csak még jobban mutat a hagyományosabb öltözék. Persze ő ennek nem volt tudatában, de felesége kedvtelve nézegette. És ő sem maradhatott le eleganciában, csinos alkalmi kosztümjében, nőies alakjával tökéletes párja volt férjének, és a vak is látta, hogy nem csak külsőre passzolnak. Renáta és Györgyi egyszerre csatlakoztak a hármashoz, és ahogy mind együtt voltak, be is álltak a bejárat felé lassan haladó sorba.

– Hogy vagy? – súgta oda a kérdést Éva a lánynak úgy, hogy más ne hallhassa meg.

– Ó, megvagyok. Bár egész nap feszült voltam és sóhajtoztam, de a futás és a kamillatea segített.

– A kamillatea? – nevetett fel Éva.

– Hát talán az. Vagy az, hogy nekem kellett Ildinek tanácsot adni, mit vegyen fel – nevetett vissza Renáta hálásan barátnőjére, aki láthatóan igyekezett csökkenteni a feszültségét.

Május második fele volt, jóval naplemente előtt, de a fények mégis kezdtek kissé megváltozni. A bolt barátságosan kivilágított portáljai tényleg nagyon vonzóra sikerültek, látszott, hogy átgondolt, profi berendező dolgozott a kirakaton. Elegáns, letisztult volt a látvány, itt-ott egy-egy vidámabb színfolt vagy dekortárgy vitt bele életet. A nyitott ajtón át halk swing szólt, ami a beszélgetést nem zavarta, de mégis megteremtette a hangulatot. Ahogy közeledtek, látták, hogy azért is megy viszonylag lassabban a bejutás, mert az ajtónál álló jegyellenőrök rögtön egy-egy pohár habzóborral fogadják a vendégeket. De most senki nem bánta a tempót, hiszen bárhová néztek, rengeteg ismerőst láttak. Valóban itt volt a város színe-java, különösen azok, akik a borral, borászattal valamilyen kapcsolatban voltak. Renáta meglepetten vette számba, hogy milyen sok embert ismer már. Az egyik pillanatban egy borásznak intett oda, akinek a borvacsorájára még télen vitte el László (a kudarcba fulladt este emlékére kissé össze is rezdült), aztán Schultek Gézával köszöntek egymásnak. A férfi VinoForma nevű cége borászati segédanyagokat forgalmazott, és szinte a költözés óta rendszeres munkaadója volt a lánynak.

– Nahát, mennyi ismerősöm van – súgta oda Renáta Istvánnak, aki épp mellette állt.

– Ugye? Könnyen ment ez neked! – bólintott vissza a férfi, de a figyelme gyorsan elterelődött, hiszen tősgyökeres szekszárdiként ő aztán tényleg mindenkit ismert. Nála talán csak Éva rendelkezett nagyobb merítéssel, mintha a fél várost tanította volt.

Mindeközben lassan odaértek a bejárathoz, és jegyük felmutatása után megkapták a poharukat, amelyhez egy kis tájékoztatás is járt. Természetesen a habzóbor szekszárdi volt, hiszen hogy is nézett volna ki, ha nem helyi itallal koccintanak az új helyre. Ahogy beléptek a bolttérbe, rutinos borfogyasztóként is elámultak a hatalmas választékon. A falak szinte plafonig polcozva, a polcokon palackok százai. Az első pillantásra látszott, hogy a helyi borászatok és borok szinte mindegyike képviselteti magát, de az ország más részei is komoly teret kaptak, ahogy rengeteg külföldi felirat is látható volt. Előkelő helyet foglaltak el a különféle pezsgők, köztük természetesen a francia champagne-ok. A dekoráció bent is épp olyan volt, mint a kirakatban: komoly, elegáns, egy-egy színes, vicces elemmel feldobva. És rengeteg ragyogás, rengeteg üveg, tükör. A megnyitóra a kóstolóterembe vezető kétszárnyú ajtót is kitárták, így egyáltalán nem érződött zsúfoltnak a hely.

– Jó ötlet volt belépőt árulni, így nincs olyan tömeg – állapította meg Éva, majd kortyolt egyet a poharából.

– Igen, nem csoda, hogy egy hét alatt el is fogytak a jegyek. Mindenki nagyon várta ezt az eseményt, nem is tudom, legutóbb mire voltak ennyire kíváncsiak a szekszárdiak – tette hozzá Györgyi. Az ő pohara természetesen már üres volt, és tekintete körbejárt. – Szerintetek enni is kapunk? – kérdezte.

A többiek jót nevettek a kérdésen, nem is Györgyi lett volna, ha nem keres ennivalót. Szerencsére nem kellett sokáig keresgélnie, és a barátok mind vele tartottak. Szokatlan volt a társaság lelkiállapota. István a rá jellemző rendíthetetlenséggel és büszkeséggel kísérte a vele lévő négy nőt, de egyértelmű volt, hogy figyelme középpontjában a felesége áll. Györgyit, amíg nem kapott enni, leginkább az foglalkoztatta. Ildi és Renáta viszont meglehetősen feszültek voltak. Mindketten tartottak egy találkozástól. Valahogy úgy voltak vele, hogy szerettek volna túl lenni rajta, de inkább el is kerülték volna. Mint egy várhatóan különösen kellemetlen fogorvosi vizitet. Ildi az a típus volt, aki remekül leplezi idegességét. Egyértelműen kitűnt a tömegből, mindenki észrevette, de ő csak azt kereste, nem lát-e valahol egy különösen jóképű, sármos fiatal borászt. Valószínűleg egy magas, modellalkatú nővel. Vagy talán nélküle. De a keresgélés tényleg nem látszott rajta, látszólag elengedetten nevetgélt Györgyi ételszerzési lendületén, és amikor a barátnője a terem túlsó felében valamilyen sajtot is észrevett, elkísérte. Akik jól ismerték, azonban látták, hogy tekintete idegesen rebben jobbra-balra.

Renáta láthatóan ideges volt. Annyira, hogy a keze is remegett, amíg Éva oda nem lépett hozzá.

– Nyugodj meg, semmi nem fog történni. Ma nem kell semmit megbeszélned, megkérdezned, megbosszulnod. Ez egy nyilvános esemény. És abból, amit elmondtál, lehet, hogy ez a Peterdi meg sem ismer majd. Egyáltalán hol van? Látod valahol? – súgta a fülébe.

– Igen, tudom, mégis ideges vagyok. Vagyis nem is ideges, hanem dühös. Vagy nem tudom. Ahogy egyre többet gondolkodtam a történteken, és nektek is elmeséltem, tényleg lehet, hogy elhamarkodottak voltunk, és nem tett semmi rosszat a húgommal. Végül is ő soha nem mondott ilyet – súgta vissza Renáta.

Ebben a pillanatban a kóstolóteremből két férfi lépett be a bolttérbe. Ildi és Renáta egy pillanatra megmerevedtek, de teljesen másképp reagáltak. Az addig kifejezetten magabiztosnak tűnő Ildi hirtelen hátat fordított és Györgyihez lépett, aki a sajtokkal való ismerkedésre koncentrálva semmit sem vett észre a körülötte történtekből, és meglepetten pillantott fel, amikor barátnője megragadta a karját, és erőltetetten felnevetett, mintha valami különösen vicceset hallott volna. Renáta viszont kihúzta magát, és még az is átfutott a fején, hogy mégis magassarkút kellett volna felvennie. Késő bánat, és nincs is magassarkúm, mondta magának, és a bal oldalon belépő férfi szemébe nézett.

A páros látványára sok nő kapta fel a fejét. A két férfi modellt állhatott volna a siker és jóképűség poszteréhez. Nagyjából egymagasak és egykorúak voltak, a harmincas éveikben jártak. Mindketten sportosan elegánsak és sármosak, ennek teljes tudatában. Volt azonban köztük különbség. Horváth András, a Horváth borászat tulajdonos-borásza kissé sötétebb tekintettel szemlélte a világot. Ő volt a karcsúbb alkat, bár távol a véznától. Sötét öltönyt viselt, nyakkendő nélkül, inge felső gombját nyitva hagyta. Kezében egy pohár vörösbort tartott, sötét szeme kíváncsian villant végig az embereken, annak biztos tudatában, hogy őt itt mindenki ismeri és elismeri, és ezért semmit nem kell tennie. A pillantása egyszer csak elért a sajtos asztalhoz, és megakadt Ildin. Kevesen lehettek, akik észrevették, hogy szomorúság csillant a szemében, majd elszakította tekintetét a lánytól és beszélgetőpartnere felé fordult.

A másik férfi inkább izmosabb típus volt, kifogástalan eleganciával öltözve. Olasz öltönyt és nyakkendőt viselt, és a kezében tartott borospoharat olyan szakértelemmel forgatta, hogy látszott, nagyon is tudja, mit csinál. Ő kedvesebben mosolygott, de a házigazda és a tulajdonos öntudatával hordozta végig a tekintetét a vendégein. Mert az mindenki számára világos volt, azok számára is, akik nem ismerték, hogy ezek itt mind az ő vendégei. Ő volt Peterdi Gábor, és persze az is segített az azonosításban, hogy a pénztárpult mögötti nagy plakáton ott virított az életnagyságú fotója. Ez talán kicsit túlzásnak is tűnhetett, de valójában ügyes fogás volt: a sommelier országos ismertségre tett szert az elmúlt időszakban, rengeteget szerepelt a lapokban és a tévében, így mindenki ismerte az arcát. Hát miért ne a saját nevével és alakjával reklámozta volna a saját üzletét?

Renáta elgondolkodva méregette a férfit, aki nyilván szintén Ildit vette észre először. De aztán Renátára is rápillantott, és mintha egy pillanatra megakadt volna az Andrással való beszélgetésben. Tűnődve nézett a lányra, mintha azon gondolkodna, hogy ismeri-e valahonnan. Renáta nagyot nyelt, de ellenállt a kényszernek, hogy elbújjon valahová, vagy éppen odalépjen hozzá, és kifogástalan ingére öntse a poharában lévő italt.

Mindeközben a helyiségben egyre többen vették észre, hogy a tulajdonos megjelent közöttük, és a vendégek szép lassan elcsendesedtek. Peterdihez odalépett egyik alkalmazottja, és a fülébe súgott valamit, mire a férfi bólintott. A bolt egyenruháját viselő fiatal nő ekkor odaintett a többieknek, akik tálcákon lévő borospoharakat kezdtek körbevinni. Meglepően gyorsan megtörtént a váltás, és amikor mindenkinél egy fehérboros pohár volt, a tulajdonos szót kért.

– Sokan kérdezték tőlem, hogy miért éppen Szekszárd. – Erre a kezdőmondatra mindenki felkapta a fejét. – Nem mondhatom, hogy azonnal erre a borvidékre gondoltam, amikor kitaláltam, hogy megnyitom a saját helyemet. Büszke vagyok rá, hogy minden hazai borvidéken jártam már, és a külföldiek közül is rengeteget ismerek. Az viszont egész más, amikor érdeklődik, kóstol, tanul az ember, és megint más, ha egy adott helyen vállalkozásba kezdene, ha azt tervezné, hogy a hely fellendítésén dolgozik, a helyiekkel együttműködve, és azt választja új lakóhelyéül. Gondolkodtam tehát, de az is igaz, hogy nem sokáig. Hamvas Béla írta, hogy „A szekszárdi a lakodalom bora”. Hát lehet ennél szebb valami?