Kálóczi Kira

Table of Contents

Title Page

Akhilleusz és Szép Heléna

Kálóczi Kira

AKHILLEUSZ | ÉS SZÉP HELÉNA

1. fejezet | Ötujjas szerelempróba

2. fejezet | A mocsár

3. fejezet | A választás

4. fejezet | Meddig tart egy boldogság?

5. fejezet | Rózsaszín köd

6. fejezet | Vakáció repedésekkel

7. fejezet | Saját lábon

8. fejezet | Milyen is egy stabil nő?

9. fejezet | Minden jó, ha a vége jó – talán akkor is, ha nem

Mi marad a mítosz után?

És ha azt mondom, | hogy van tovább?

A szerző elérhetőségei

AKHILLEUSZ ÉS SZÉP HELÉNA

avagy hogyan szeretünk egymásba

és veszítjük el egymást

Kálóczi Kira

AKHILLEUSZ

ÉS SZÉP HELÉNA

avagy hogyan szeretünk egymásba

és veszítjük el egymást

© Kálóczi Kira, 2026

www.kaloczikira.com

ISBN 979-823-38-2831-7

Minden jog fenntartva!

A kiadvány sokszorosítása mind részben, mind egészében a szerzőtől kapott írásos engedélyhez kötött, beleértve

a mű digitális és analóg tárolását és reprodukcióját,

lefényképezését.

A szöveg idézése kizárólag a szerzői jogi törvényben

lefektetett elvek mentén lehetséges. A könyvben található illusztrációkat a szerző előzetes írásos engedélye nélkül

tilos bármilyen formában vagy eszközzel közölni.

Utánnyomás, továbbá bármiféle optikai, akusztikai és

elektronikus feljegyzés, tárolás és közreadás, valamint

tananyagként történő felhasználás egészben vagy

részletekben kizárólag a szerző beleegyezésével,

szerződéskötést követően lehetséges.

A könyvben szereplő történet és karakterek felhasználása, alternatív cselekményszálú történetek (spin-off) készítése csak a szerző, illetve a jogutódok írásos engedélyével

lehetséges.

Szöveggondozás: Nádasi Krisztina

www.krisznadasiwrites.hu

Tördelés: Somogyi Klára

Borító: Wastie-Batonai Marietta

Szerző képét készítette: Bánhalmi Norbert

Nyomdai munkák: Gyomai Kner Nyomda Zrt.

1. fejezet

Ötujjas szerelempróba

Volt egyszer egy nő, akinek a nevetése az első napfényt idézte a vihar után. Nem volt tökéletes – sem kívül, sem belül –, mégis azt az ígéretet hordozta: egyszer valaki nagyon fogja szeretni. Szép Heléna túlfűtött volt, és hebrencs, középkorú szíve telis-tele szeretettel.

Nemrég vált el. A ház, amit Meneláosszal közösen építettek, már nem volt az övé, visszaköltözött apja csendes, kissé idejétmúlt házába. Gyermekeihez visszajárt, de szeretett volna igazi otthont adni nekik. Mivel a munkáját elveszítette, ez egyelőre csupán tervei közt szerepelt. S hogy munkája miért nem volt? A válás miatt. Korábban kolostori másolóként dolgozott, ami az írásszeretete miatt maga volt számára a mennyország. Lenyűgöző krónikák, lélegzetelállító szent iratok fordultak meg kecses ujjai közt. Azonban elvált nők nem érinthették e szent iratokat.

Heléna nem keresett szerelmet, aztán egy este, minden különösebb ok nélkül, mégis elkalandozott egy világba, ahol ismeretlen férfiak arca sorakozott egymás után, és egyetlen legyintésen múlt, ki marad és ki tűnik el. Nem hitt benne. Nem hitt már semmiben. És mégis, egy mozdulat volt mindössze: egy arckép, egy név elvarázsolta.

Akhilleusz.

Egy kereskedő, de nem az a fajta, aki a piacon alkudozik és hangosan kínálja portékáját. Távoli vidékekről hozott különleges fűszereket, szöveteket, ritka tárgyakat. Ismerte a kikötők nyelvét, az utak veszélyeit és az üzleti élet minden csínyját-bínját. A város fölé magasodó domb tetején állt a várkastélya, régi kőből épült, vastag falakkal, amelyek nemcsak a szelet, hanem a világ zaját is kívül tartották. Nem volt hivalkodó. De volt benne valami méltóság, ami tiszteletet parancsolt az arra járóknak. Az udvarán olajfák álltak, a teraszról pedig le lehetett látni egészen a tengerig.

Az őszülő, ám sármos férfi, aki itt élt, megszokta az egyedüllétet. Idővel már nem hiányként élte meg, mégis, amikor Szép Helénával megismerkedett, úgy érezte, a nő beragyogja az életét, és ő cserébe a tenyerén hordozta. Kapcsolatuk mesébe illett: erdei sétát tettek őzikék között, gyertyafényes vacsorákra mentek, tábortűz mellett ültek egymást melengetve. Olyan tökéletes volt minden, hogy egy hollywoodi forgatókönyvíró is elégedetten csettintett volna. Pedig nem húszéves álmodozók voltak. Megélt, megtört, mégis újra hinni vágyó középkorú lelkek. Akik még akarták a fílinget: Ő az, akit egész életemben kerestem!

Egy nap a férfi várának teraszán ültek. A lemenő Nap fénye áttört az olajfák levelei között, árnyékot vetve a padló vörös cserépmozaikjára. A levegőben rozmaring illata kerengett, birkacsengők tompa hangja szűrődött fel a völgyből, odakinn a lankás domboldalon apró házak és szőlősorok sorakoztak a lilásnarancs fényben. Akhilleusz kedvenc Earl Grey teáját kortyolgatta egy ujjnyi tejjel, Szép Heléna pedig a megszokott három az egyben kávécskáját – azzal a huncut mosollyal, mintha tiltott nektárt ízlelne. A férfi vállára hajtotta a fejét, ujjait a férfié közé fonta – s miközben szenvedélyesen összefonódtak, egy hosszú csókban mélyültek el.

– Szerelmem, tudod, miért vagyunk tökéletes pár? – kérdezte a nő, miközben apró puszit lehelt a férfi illatos, puha nyakára.

– Édes Helénám, érzem... de nem tudom – válaszolta Akhilleusz, és mélyet szippantott kedvese levendula- és nyárillatú hajából.

– Az ötujjas teszt miatt – válaszolta a nő sejtelmesen.

– Az mi?

– Elmagyarázom, szívem egyetlen csücske – mondta Szép Heléna, és mindkettejük kezét maguk elé emelte, tenyérrel egymás felé. – Nézzük csak, minden ponton kapcsolódunk-e. Az első az intelligencia.

Hüvelykujját a férfi hüvelykujjához érintette.

– Olyan beszélgetéseink vannak, hogy néha a

Kilimandzsáró csúcsán érzem magam. Képesek vagyunk órákig beszélgetni, megosztani egymással a gondolatainkat, meglátásainkat, miközben tiszteletben tartjuk a másik ettől eltérő nézeteit. Ez ritka. Hiszem, hogy nincs olyan probléma, amit ne tudnánk együtt megoldani.

– Igen-igen – kiáltott fel Akhilleusz. – Jó apám minden fügeszüreti vacsoránál elmondta: „Ne a problémákra koncentrálj, fiam, mindig a megoldásokban gondolkozz!”

Büszkén kihúzta magát.

– És milyen sikeres és gazdag lettem – mondta tárgyilagosan. – Most már sok pénzem van. Túl sok is. És bármit megvehetek.

Megrántotta lazán a vállát, és puszit nyomott a nő arcára. Szép Heléna áhítattal hallgatta, itta minden bölcs szavát. Akhilleusz annyira okos, annyira csodálom! Belelihegett a nyakába, másik kezével izmos combjába kapaszkodott. Ám ráeszmélt, ha így folytatja, nem tudja majd befejezni az elmélet ismertetését, s hogy lehűtse magát, inkább felállt, mezítláb a terasz szélén futó alacsony kőkorláthoz sétált. A szél belekapott a hajába. Tenyerét a korlátra támasztotta, és mélyet sóhajtott az esti levegőből. A Nap lebukott már a látóhatár alá, és a sötétség, a csend, a távolban feketén elnyúló táj – minden olyan volt, mintha csak nekik létezne. Majd lassan, mosolyogva, visszaült szerelme mellé.

– A második a szeretetnyelv – folytatta, majd mutatóujját a férfi mutatóujjához tette. – A miénk a kedves szavak, érintés, simogatás, mosoly. Imádok hozzád bújni, a hideg kezedet szorongatva sétálni, és arcodat cirógatva ébreszteni reggelente.

– Ez az egyik kedvencem – vallotta be a férfi. – Amikor este melléd fekszem, és testünk összeér, úgy érzem, mintha lebegnék. És amikor a másnap azzal a csodálatos élménnyel indul, hogy puszilgatsz és simogatsz, lassan kinyitom álmos szemhéjamat, és meglátom a mosolygós, meseszép égszínkék szemedet... biztosan tudom: minden napot veled akarok kezdeni.

– Amikor a füledbe súgom, hogy „jó reggelt, szerelmem”, és te rám simulsz és szorosan átölelsz, érzem, megérkeztem.

Ismét egy elnyújtott csók következett. Mintha megállt volna az idő, és a felkelő Nap is kicsit elgondolkodott, hogy haladjon-e tovább az égen.

– A harmadik – szólalt meg a nő lágy, búgó hangján, és most a középső ujjukat érintette össze – a humor.

A férfi felkacagott.

– Na, abban aztán nincs hiány.

– Egyetlen viccből képesek vagyunk félórás nevetést csinálni – mélázott el Szép Heléna.

– Verhetetlenek vagyunk ebben is, drágám – ismerte el Akhilleusz, merőn bólogatva.

– Ennyit életemben nem kacagtam, mint veled – vallotta be a nő, és lábát gyengéden a férfi combjára helyezte. Akhilleusz megsimogatta bársonyos bőrét, és csókot nyomott kedvese homlokára.

– Szeretlek, tudod?

– Igen. Én is nagyon szeretlek. – Heléna végigsimogatta a férfi arcát, miközben a gyűrűsujját is a férfiéhez illesztette, és folytatta. – A negyedik az értékrend. Tudod, amit hoztunk magunkkal a gyerekkorunkból, és az azt követő viszontagságokból: őszinteség, tisztesség, szeretet, a család fontossága és hogy keményen dolgozunk a céljaink eléréséért.

Akhilleusz elmerengve nézett az ég felé, Heléna szavain gondolkodott, majd hirtelen felkapta kezét és felfelé mutatott. Izgatottan kiáltott fel:

– Egy hullócsillag!

Szép Heléna megbűvölten meredt az égre.

Istenem, még sosem láttam. Azt hiszem, kívánni kell valamit ilyenkor. Jaj, gyorsan – cikáztak a gondolatai. – Azt kívánom, hogy örökké szerethessem

Akhilleuszt, álmaim férfiját, és örökkön-örökké mellette állhassak jóban-rosszban.

Az univerzum hallgatott. Heléna megszakította az ötujjas előadást, a férfi felé fordult, és szenvedélyesen magához szorította. Szorította, ahogy csak bírta, mintha egybe akarná olvasztani magát vele. Szinte már fájt, de nem törődött vele.

– Mit kívántál? – kérdezte a férfi.

– Tudod, hogy nem árulhatom el, különben nem teljesül. – Huncutul elmosolyodott, majd ismét visszahelyezték két kezüket a teszt folytatásához.

– Az utolsó, az ötödik nem kevésbé fontos, mint a többi, csak talán még titkosabb és érzékibb... a szex – búgta Szép Heléna egy kacér kacsintással.

Akhilleusz elmosolyodott, majd lejjebb hajolt, hogy a nő fülébe súgja:

– Az valami földöntúli veled. Néha elég, ha csak rád gondolok... és máris megmozdul bennem a vágy.

Szép Heléna felé fordult. Orruk összeért, szemük egymásba veszett. Akhilleusz mélyet sóhajtott, majd így szólt:

– Te vagy az egyetlen, akinek a közelségétől egyszerre érzem magam igazi férfinak és éretlen tininek. Erősnek, mégis elveszettnek. Elvesztem. Benned.

Szép Heléna kacéran végigsimított a férfi mellkasán.

– Azt akarom, hogy velem mindig a mennyekben járj. Szeretem, amikor megőrjítelek. Amikor játszom a vággyal. Azzal, ahogy belém hatolsz, simogatsz, ahogy elmerülsz bennem.

– Annyira bársonyos vagy... néha azt érzem, örökre benned maradnék – nyögte a férfi a nő fülébe, majd csókot lehelt a nyakára, amibe Szép Heléna egész teste beleremegett, még tán arca is belepirult.

Inkább büszkén kihúzta magát, és kéjes hangon megszólalt.

– Olyan izgató és férfias vagy! A szád pont az én ajkamhoz illik. A tested ritmusa pont az enyém. Az ujjaid tudják, mit keresnek rajtam. A vágyad hangja pedig... mint egy alfa szarvasé a szomszédos erdőből. Párna sem kell, hogy tompítsd. Imádom, hogy olyan hangosan élvezel, ahogy csak bírod. Ha az Univerzumot zavarja, majd bedugja a fülét. Adok neki a kis narancssárga füldugómból – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon, pajkosan bazsalyogva a nő.

Akhilleusz felnevetett. Heléna boldogan mosolygott.

– És őrült izgató, ahogy beindulsz, amikor meglátsz egy szexi fehérneműben vagy egy észveszejtő jelmezben.

– Mert te vagy izgató. Bejössz nekem. Te egy nagyon vonzó, kívánatos nő vagy. Tudod... – Akhilleusz hangja elhalkult –, soha senki nem tett ilyet értem. Te vagy az egyetlen nő, akivel a testem nemcsak vágyik, de hazatér. Akivel egy lehetek.

Kezük összeért. Már nem csak az ujjbegyek – a két tenyér teljesen egybeforrt.

– Látod? Ez a teszt eredménye. Összetartozunk.

Szorosan egymáshoz simultak. És szerették egymást – nemcsak testben, hanem minden lélegzetben.

Nem volt mit titkolni. Csak lenni.

És most jöhetne a happy end: hogy boldogan éltek, amíg meg nem haltak.

De nem.

Ez a mese még nem ért véget, a következő fejezet már másról szól.  A törésről. A csendről, a meghasonulásról, amikor még szeretsz, de nem tudod, viszontszeretnek-e még.

Mert egy nap a nő hibázott. Gyáva volt, dühös, vagy talán csak ember. És talán túl későn jött rá, hogy van, amit nem lehet visszacsinálni – csak újrakezdeni. És mintha elmozdult volna a föld alattuk.

Szép Heléna most ott állt egy határvonal szélén. Nem virággal a kezében, hanem egy történettel, egy mesével, amit magának írt, és neki. Róluk.

A szél meglebbentette a papírokat a kezében, és előtűnt az utolsó mondat:

„Szeretnélek újra boldoggá tenni.”

Na, de ne szaladjunk ennyire előre.

Bár Szép Heléna ettől kap frászt a filmekben – most azért is jöjjön ez.

2. fejezet

A mocsár

168 órával korábban

Egy mesés délutánon Szép Heléna Akhilleuszhoz indult. Mint mindig, alaposan rákészült a találkozóra, és gondosan becsomagolta királykék babydollját. Amikor a táskájába rejtette, szája mosolyra húzódott. Már előre látta a férfi tekintetét, amikor majd előkerül a cuki holmi, varázslatot ígérve.

Lelkesen vágott neki az útnak. Ugrándozva, dúdolva, pillangókat kergetve.

Egy mocsár mellett haladt el, amikor valahonnan keserves nyögést hallott. Megtorpant. Fülelt. A hang újra felcsendült – fájdalmas, esdeklő. Ijedten nézett körül, és habozás nélkül a hang irányába sietett.

Valaki bajban van.

Szíve vadul kalapált. A jajgatás újra felhangzott, egy nő hangja volt. És akkor Heléna meglátta: a mocsár szélén, derékig a sárban egy nő vergődött. Hiába próbált kimászni, nem bírt szabadulni. Szép Heléna odarohant, megragadta a kezét, és teljes erejéből rángatni kezdte. De a test meg sem moccant.

Heléna kifulladva térdre rogyott. Ujjai még mindig görcsösen szorították a nő kezét. Akkor nézett először az arcába.

Hátrahőkölt.

Az arca... Istenem... mintha...

– Igen. Jól látod – szólalt meg a nő megtört hangon. – Én vagyok te.

Szép Heléna rémülten elrántotta a kezét, és hátrébb kúszott. Zihált, szédült, remegett.

– Mi ez? Nem lehet. Hogy lehetsz én?! – hadarta zavarodottan.

– A valódi te vagyok.

Szép Heléna értetlenül rázta a fejét.

– Nem... te nem én vagy. Szürke vagy, elgyötört és megtört. Én színes vagyok, nevetős, küzdő. Mindig reménykedem!

– Gyere ide, megmutatom – nyújtotta felé kezét a nő.

Szép Heléna nem akart menni. Nem mert. Csak szüntelenül a fejét rázta.

– A boldogságod csak illúzió – súgta a nő. – Nem akarod látni, ki vagy valójában?

– Tudom, hogy ki vagyok – felelte Heléna határozottan, noha valami megmozdult benne. Egy apró rezdülés volt csupán, hajszálrepedés a bizonyosságban.

Lassan, remegő lábbal közelebb mászott. Odanyújtotta a kezét.

A nő megragadta. Olyan erővel, hogy Szép Heléna felsikoltott. El akarta húzni, de nem bírta. Az ujjai ropogtak, ahogy próbálta kiszabadítani magát.

Ordított.

Aztán elsötétült minden.

A nő lemerült. Vele együtt Szép Heléna.

A tisztáson ébredt. Körülötte béke volt, és madárcsicsergés. Körbejáratta a tekintetét, és meglátta a mocsarat. Megborzongva a kezére nézett – ép volt. Nem fájt semmi.

Csak álom volt? De mikor aludtam el? – morfondírozott, miközben megpillantotta a hátizsákját a fűben. – Nem számít. Most a szerelmemhez sietek. Csak ez a fontos.

Felpattant és továbbindult, de mintha minden lépés egyre nehezebb lett volna. Ólomsúly húzta a lábát.

Mi van velem?

Leült egy nagy kőre. A válla sajgott, a lába zsibbadt, és mintha az egész teste elgyengült volna. Felrémlett előtte a megtört nő arca. És a hang... olyan közelről szólt. Belőle jött, de nem a szokásos csilingeléssel, hanem rekedt, elhaló susogásként, közvetlenül a fülébe.

– Tudod, hogy sosem lehetsz boldog. Neked nincs szerencséd. Neked csak a küzdelem jut. Bármikor elhitted, hogy jó lesz, mindig csalódtál. Most is így lesz.

– Nem. Akhilleusz megmondta, hogy most már szerencsés vagyok. És én hiszek a csodákban – suttogta Szép Heléna, szinte könyörögve.

Keserű kacaj töltötte meg a fejét.

– Annyira naiv vagy! Elhitted, hogy más vagy. Az Istennője, persze... De amikor elbizonytalanodott, máris Tinder randikat szervezett, mielőtt tisztázta volna veled. Ha félreértés volt, rögtön jött a szöveg, hogy két malomban őröltök. Le fog lépni. Nem bízhatsz benne.