Kezdetek

Swan – Első könyv

Kris Over

2021

Minden jog fenntartva!

Copyright

„© Szerző, 2021

© Ekönyv Magyarország Kft., 2021

Korrektúra: Vörös Eszter

Keressük a válaszokat, az események értelmét, a mozgatórugókat. Attól a meggyőződéstől vezérelve, hogy értjük a körülöttünk lévő világot és ezért ténylegesen mi irányítjuk a sorsunkat.

Bosszankodunk, amikor nincsenek azonnal válaszok, és az események olyan irányt vesznek, ami meglepő, érthetetlen, netán kellemetlen. Sokakat sarkallnak az ilyen helyzetek. Lételemük a kétkedés, a kutakodás, mint a tengerparton a kagylók keresése vagy mezőn rácsodálkozni a legszebb virágokra. Emberként kíváncsiak vagyunk.

Ez tévedésen alapul! Azon, hogy a válaszokat meg lehet találni és azok egyáltalán léteznek. Csak mélyüljünk el a témában, kutassunk, kísérletezzünk és előbb-utóbb sikert érünk el! Ez a gondolkodásunk csapdája! Okosnak tartjuk magunkat, ezért biztosak vagyunk abban, hogy csak idő

és rengeteg befektetett energia szükséges a lényeg megértéséhez. Szó szerint mi vagyunk a Homo sapiens, a gondolkodó ember? Van-e, lehet-e valami, aki vagy ami meghalad bennünket, vagy csak mi vagyunk az evolúció csodája? Gondolkodjunk el ezen. Vajon az utódainkat, akik remélhetőleg meghaladnak bennünket, milyen névvel fogjuk illetni, ha már a Sapiens foglalt?!

Ha kétkedünk, akkor szerencsés esetben kérdéseket teszünk fel magunknak és másoknak. A miérteket! Ez igazából nem is kérdés! A kérdező nincs átlényegülve a problémával, ezért a kérdése általános. A miért semmire való, nem elég kiérlelt, nem elég masszív és én úgy gondolom, távolságtartó a problémával és embertársainkkal szemben. Ilyenkor ugyanis csak másoktól várjuk a megoldást, a magyarázatot, miközben messze vagyunk a témától, hiányzik a kapcsolat. Ha már foglalkozunk valamilyen mély és értelmes kérdéssel, akkor merüljünk el benne. Legyünk annak a része és akkor nagyobb sikereket érhetünk el. Legalább kérdéseket tudjunk feltenni!

Az eseményeknek a részese voltam. Mégsem tudom értelmezni, magyarázni! Nincs rá egységes, egyetemleges válasz, hogy mi miért történt. Az értelem oldaláról semmiképpen sem. Talán az érzelmek oldaláról igen, ami nehezen megfogható, matematikai képletekkel nem leírható.

A történet elmesélésével nincs semmi célom! Eszem ágában sincs senkiben gondolatokat ébreszteni, tanulságokkal szolgálni, netán tanítani. A tanítást hagyjuk a bölcsekre! Negatív példaként sem szeretném állítani, amit mindenképpen érdemes a jövőben elkerülni, mivel a történet számomra inkább érdekes, mint depresszív. A többi szereplő erről biztosan másképp vélekedik, majd talán ennek valaki utánajár, és ez most számomra érdektelen. Igyekszem pontosan visszaadni az eseményeket. Csak a mesélő szerepét vállalom magamra. Ha megismeri a történteket, akkor mindenki maga kommentálja vagy foglaljon állást.

Ugyanabba a folyóba többször belelépünk. Sokszor nem mi személyesen, hanem mi az őseink után és aztán a következő generációk gyermekei. Mikor tanulunk a hibáinkból?

Ezek után felvetődik a kérdés, hogy miért kezdek akkor ebbe bele. Akár más szórakozással is tölthetném az időmet! A válasz egyszerű: a történet izgalmas, kár lenne hallgatni róla!

Eddig a bevezetés. Inkább haladjunk!

Első könyv

1.

Aminda mélyen aludt. Ez nem meglepő, hiszen minden kabinban nagyon kényelmesek az ágyak, befogadják és tartják a testet. A hajó reklámjában hangsúlyozzák, hogy a kabinok kialakításának, a technikai újdonságoknak köszönhetően a rossz alvók pár nap után kipihentek lesznek. Ez nagyon sok embert vonz, a kevés és nyugtalan alvás népbetegséggé vált. Az alvásfigyelő berendezés ellenőrzi az alvás fázisait, szükség esetén változtat a körülményeken – például csökkenti vagy növeli a szoba hőmérsékletét, több oxigént juttat a levegőbe, változtatja az ágy keménységének paramétereit, a luxuskabinokban opcionális a ringatófunkció –, mindez a minél pihentetőbb alvás érdekében.

Aminda a Topsail nevű bolygóközi turistahajó biztonsági főtisztje. Közvetlenül a parancsnoknak tartozik beszámolási kötelezettséggel. Ezt a feladatot általában nő látja el, mivel több türelemmel vannak az affektáló utasok irányába, mint férfitársaik. Figyelmük több dologra is kiterjed és alaposabbak, jobban utánajárnak a részleteknek és kevesebbet bíznak a technikára. Aminda már három éve bírja főnökei bizalmát. Rátermettsége, tekintélye megkérdőjelezhetetlen.

Sokan gondolják, hogy egy turistahajón a biztonságiaknak nincsenek komoly feladataik, de a hajó méretei okán – négyezer utas és ezer fős személyzet – Aminda a pályafutása során meglepően érdekes esetekkel találkozott. Akadt, aki a mentőkabinnal akart elmenekülni a felesége haragja elől, miután sokat vesztett a játékteremben. Vagy az az utas, aki az utastársai italába szórakozásból hashajtót akart keverni, de tévedésből altatót adott nekik, amitől napokig aludtak és az egyikük kómába került. Alig sikerült megmenteni az életét. A drogos fiatalokról nem beszélve, akik véletlenül magukra gyújtották a luxuskabinjukat, miközben az ajtót eltorlaszolták a tűzoltó robotok elől.

Szerencsére komolyabb sérülést egyikük sem szenvedett, de az anyagi kár jelentős lett. Vagy annak a bűvésznek az esete, aki bejelentés nélkül egereket hozott a fedélzetre, amit a bemutatója során tervezett alkalmazni, de az egerek elszabadultak, hatalmas biztonsági és egészségügyi kockázatot jelentve. Nem tudták begyűjteni azokat az egértetemeket, amelyek kis résekbe bújtak, így még hónapokon keresztül előkerült egy-egy.

Gyilkossággal sosem találkozott. Főleg nem rejtélyessel, megoldatlannal, misztikussal, hátborzongatóval. Hallott már meghökkentő esetekről a Topsail testvérhajóin, de a kamera- és érzékelőrendszerek tömkelege, az utasok és a személyzet által viselt azonosítók, a DNS-szkennerek szinte lehetetlenné teszik, hogy ne maradjon nyom, a tettes kiléte homályban maradjon. Az utasok és a személyzet személyiségtörténeteinek ismerete kizárja, hogy agresszív személy egyáltalán a hajó

lakója lehessen.

A kabin kéken derengeni kezdett az egyre erősödő fényben és a matrac gyenge ébresztő

rezgéseket bocsájtott ki. Aztán beindult a gyorsított ébresztő funkció. Lágy, de határozott hang szólalt meg a fali hangszóróból.

– Aminda őrnagy, kérem, ébredjen fel! – A női hang még kétszer megismételte a mondatot, de addigra a nő már felült az ágyon. Ritka alkalom, amikor éjszaka során felébresztik. Komoly oka lehet, gondolta. – Valószínűleg gyilkosság történt és a tettes ismeretlen – folytatta a hang.

– Így már értem – motyogta maga elé. Még nem ébredt fel teljesen. Ennek ellenére rutinszerűen nyúlt a műkezéért, amit mindig az ágy melletti szekrényen tartott és jobb kezének csonkjára csatolta.

Érezte, hogy a műkézben lévő elektronikus érintkezők – mint egy növény ezernyi bolyhos gyökérzete

– behatolnak a bőrébe, rácsatlakoznak az idegrendszerére és az érhálózatra, és elkezdik az energia felvételét, aktiválják a kommunikációs csatornákat. Így néma üzemmódban a műkéz jeleket adott át és ingerületeket, érzelmi reakciókat tudott fogadni, de az agyi összeköttetést Aminda ellenezte, így közvetlen agyi kapcsolatot nem építettek ki az orvosok. Ez a technológia a rengeteg fejlesztés ellenére továbbra is gyerekcipőben járt. Ennek ellenére összeszokott párost alkottak. Amit felcsatolt, az nem egy hagyományos műkéz, amely szimplán manuális funkciót lát el – fog, markol, érint. Sokan irigyelték testi hiányossága miatt, mivel így mindenféle implantátum nélkül tudott a testéhez csatlakoztatni egy számítógépet. A műkéz tartalmazott egy önreflexiós számítógépet, kijelzővel, érzékelőkkel, hangszóróval ellátva. Az önreflexiós öntanulót jelent, amely képes a környezetében lévő eseményeket értelmezni, elemezni és véleményt formálni. A balesete után, amikor megkapta a művégtagot, az első időkben nem adott nevet a műkéznek, mivel az tökéletesen betöltötte funkcióját, és az ember nem ad nevet a testrészeinek és nem beszél azokhoz.

A név nélküliség később megváltozott, mivel a műkézben lévő szoftver és Aminda eleinte nem voltak összhangban. Nem akarta kikapcsolni a berendezést, mivel az orvosai azt tanácsolták, hogy legyen türelemmel, megtalálják majd egymással a hangot, amely így mindig tanácsokkal látta el, fecsegett-locsogott. Ez idegesítette a viselőjét, ezért lett a kéz neve Csitt. Aminda gyakran tartotta Csittet olyan állapotban, hogy az folyamatosan képes legyen környezetét figyelni, de szóban nem ad visszajelzést, csak ha ő kéri. Idővel aztán összeszoktak. Csitt szociológiai és társas funkciói tökéletesre csiszolódtak, megismerte Aminda gondolkodásmódját és érezte hangulatváltásait, amihez tökéletesen tudott alkalmazkodni. Fejlett humorérzékkel rendelkezett, amit Aminda nagyon értékelt. A munkatársai megszokták, hogy ők igazából ketten vannak.

Egy mozdulattal feltűzte hosszú kékesfekete haját, amely kibontva a derekáig ért. Sminkelés szóba sem jöhetett a sietség miatt, arcát azért vízpárával átmosta. Belebújt az egyenruhájába, cipője automatikusan rásimult a lábaira. Kilépett a folyosóra. Ebben az éjfél utáni időben az utasok általában aludtak. Az ajzószerektől és serkentőktől illuminált állapotban lévő vagy tehetetlen utasokat a robotok már elvitték a kabinjaikba. Takarító, ellenőrző robotok tucatjai járták a folyosókat, termeket, hogy a koránkelő vendégeket tökéletes környezet fogadja. A robotok kikerülték, nem neki kellett szlalomoznia közöttük. Emberekkel nem találkozott.

– Jelentést, Csitt. – Tudta, hogy már az összes elérhető információt elküldték a műkezének. Hogy a beszámolót jobban hallja, közelebb emelte a kezét a füléhez. Nem akart hangoskodni, felébreszteni az alvókat.

– Gyilkosság történt az Emlékcsere társalgóban. A halott neve Roman Klonde. Foglalkozása filozófus, vallástörténész. A helyszínt a robotok lezárták, Norano doktor már siet a helyszínre, Adam (Aminda helyettese) szintén úton van, hamarosan megérkeznek a helyszínre. Négy biztonsági kolléga biztosít, bámészkodók nincsenek. A halottat a takarító robotok találták meg, ők be tudtak lépni a

társalgóba, az emberek valamiért nem. Nekik az ajtók zárva maradtak, de a fotocellák most már érzékelik a humanoidokat is. A Hidat a robotok értesítették, a szolgálatban lévő főtiszt Monta százados. – Csitt egy pillanatra elhallgatott, azt érzékelte, hogy Aminda kérdezni akar valamit, de mivel ő meggondolta magát és nem kérdezett semmit, folytatta a jelentést. – A B40-es robot a helyszínen van, megkezdte a nyomok rögzítését.

A B40-es robotot használói egyszerűen csak Disznónak becézték, mivel mint anno az erdőben élő

vaddisznók a gombát az avar alatt, a helyszínelő robot is minden nyomot megtalál, atomi szinten képes érzékelni az anyagféleségeket és minimális DNS-mintából annak tulajdonosát. Ráadásul öntanuló, ezért sok esetben egyedül oldotta meg a feladatokat, sokszor kész megoldással állt elő, mire a riasztott emberek a helyszínre értek.

– Egyéb infó? – kérdezte Aminda, miközben belépett a gyorsliftbe, amely a kettes szintre vitte.

Már nagyon a helyszínre szeretett volna érni, meglepték a hallottak.

– A halál kb. negyven perccel ezelőtt állt be és a testbe épített egészségőr sem jelzett, ennek okát nem tudni – folytatta Csitt. Az egészségőr egy apró műszer, amelyet minden egyéves gyerek bőre alá beépítenek és amely a szervezettel kapcsolatos információkkal látja el a diagnosztikai adatbázisokat, gyógyszert adagol és szükség esetén riasztja az egészségügyi személyzetet. – Mivel az emberek számára az ajtók nem nyíltak ki, a gyilkosság felfedezetlen maradt. Úgy néz ki, hogy a takarító robotokat direkt beengedték az érzékelők, hogy csak késve találják meg az áldozatot. És mielőtt kérdeznéd – előzte meg Amindát –, az Emlékcsere társalgó és az odavezető folyosók humánforgalmi adatait lekérdezném Swantól! Kezdjek dolgozni Swannal a témán?

Swannak hívták a központi számítógépet, amely a hajót irányította. A hajó és Swan egy egységet alkotott, a számítógép teljesen átszőtte a hajó minden részletét, mint az emberi testet az érhálózata vagy az idegrendszere. Swanról később még mesélek, történetünk fontos szereplője, de inkább haladjunk sorjában.

– Értem – válaszolta Aminda. – Ne kezdj el dolgozni Swannal és mostantól kapcsolj őrkutya üzemmódra.

Ez azt jelentette, hogy Csitt senkivel és semmivel nem kommunikálhatott, még Amindával sem, viszont érzékelői a maximumra lettek állítva. Ezt a parancsot csak Aminda tudta feloldani, kémprogrammal sem lehetett feltörni. Ezzel senki nem tudta befolyásolni Csittet.

– Ha így akarod! – Csitt elnémult. Teljesítette a parancsot.

Közben odaért a helyszínre.

– Helló! – köszöntötte Adam, aki pár pillanattal hamarabb érkezett. Általában vidáman csillogott a tekintete, most megdöbbenés ült ki az arcára.

– Jó reggelt! Ha egyáltalán mondhatom ezt ilyen korán – válaszolt Aminda. Közben nyugtázta, hogy a Disznó a terem közepén dolgozott, letapogatói centiről centire végigpásztázták az egész helyiséget, kis karok nyúltak ki belőle, amelyek mintákat vettek a felületekről, átpumpálta magán a terem levegőjét, rögzítve minden nyomot. Nem kerülték el a figyelmét az ujjlenyomatok, feronomok, molekulák ezrei, már ha egy robotnál egyáltalán használhatjuk ezt a kifejezést. A robot utasította a jelenlévőket, hogy hová állhatnak már és mihez érhetnek hozzá, illetve mitől tartózkodjanak.

A látvány megdöbbentette őket. Az áldozat felsőtestét egy több méter hosszú dárda szúrta át, amely odaszegezte a holttestet a társalgó falához. Pont az Emlékcsere kezelőfelületén. Régi fényképalbumokban, filmekben láttak rovargyűjteményeket, ahol az elpusztult állatokat egy-egy

tűvel átszúrva rögzítették valamilyen puhább tárgyhoz egy dobozban. Ugyanígy nézett ki az áldozat.

Haja csapzottan lógott az arcába. Szép vonásokkal rendelkező, középkorú férfi, eléggé sportos, szinte semmi súlyfelesleggel. Szabadidőruhát viselt.

– Barbarizmus – nézett a belépőkre Nolano doktor, aki az első gyors vizsgálatokat végezte, amivel igazából megerősítette a robotok diagnózisát, hogy az áldozat halott. – Ókori vagy középkori csatajeleneteket bemutató filmekben láttam utoljára ilyet – folytatta. – Mostanában ilyen kivégzési móddal nem találkoztam sem személyesen, sem a szakirodalomban.

– Nem kérdés, ez nem lehetett öngyilkosság, csak gyilkosság. Szerintem a kivégzés kicsit más jelentéssel bír – lépett közelebb Adam. Hárman közelről vizsgálták az áldozatot. Aminda felemelte jobb kezét, hogy Csitt minél több adatot rögzíthessen.

– Hatalmas erővel szúrták át, a dárda beleállt az Emlékcsere berendezésbe és megtartotta a testet.

– Norano közben letapogatta a testet az orvosi vizsgálójával. Az eredményeket később lehetett kielemezni az orvosi diagnosztikai berendezés segítségével. – Azon gondolkodom, hogy ember vagy gép volt képes ekkor erőt kifejteni – mutatott a doktor a dárdára.

A két biztonsági tiszt hallgatott, gondolkodtak és figyeltek.

– Látod, Aminda – mutatta Adam –, az áldozat nem tudott a lábára állni, csak lábujjhegyen tudta tartani magát és ezen a vasrúdon van egy dudor, hogy ne tudja lehúzni magát a rúdról.

– Jó megfigyelés! – erősítette meg a doktor. – Leszúrták és közben pár centivel megemelték, hogy ne tudja kirántani magát. Aztán percekig haldoklott, mivel a sérülés a jobb tüdejét érte, de artériát nem, tehát nem halt meg azonnal! Nem tudott kimenekülni ebből a helyzetből, hogy segítséget kérjen. A fegyver nemcsak megölte, hanem odaszegezte a falhoz.

Az áldozat pólóját és nadrágját teljesen átitatta a már megalvadt vér. Bár a ruhája a vér nagy részét felszívta, vértócsa nem volt a lábainál. Csak pár csepp látszott a földön, talán a kezéről csepegett szét. A legtávolabbi úgy egy méterre lehetett. A vér nem spriccelt szét. Az áldozat arca eltorzult a fájdalomtól és a percekig tartó haláltusától. Szája nyitva, valószínűleg segítségért vagy fájdalmában kiabált. A szája sarkában némi vér, valószínűleg a tüdejéből köhögte fel. Szemei nyitva, már élettelenül néztek a semmibe. A dárdát kezeivel összevérezte, markolászta, amikor menekülni próbált, valószínűleg kevés ideig lehetett képes erre a fájdalom és a vérveszteség miatt. Kezei a test mellett lógtak.

– Mit tud még mondani, doktor? – fordult feléje Aminda, elvéve a tekintetét a halott arcából. A gyilkosság brutalitása teljesen elborzasztotta. Elképzelte a szerencsétlen utolsó perceit, döbbenetét, amikor a fájdalom a hátába hasított és a mellkasán kijött a dárda.

– A halál úgy negyven perccel ezelőtt állt be. Percre pontos becslésre talán később lesz lehetőségem. Az áldozat jó erőben lévő férfi – közben megnyitotta a férfi aktáját a kézi laptopján, amit az alkarjára erősített –, semmiféle említésre méltó betegséget nem látok regisztrálva. Az utóbbi években semmivel sem kezelték, nem fordult orvoshoz és a rendszeres vizsgálataink sem utalnak semmi akut problémára. Embrió korában genetikailag módosították több betegség megelőzése miatt, de fejlesztéshez kapcsolódó változtatások nélkül. Beépített számítógép nincs, ez alól kivétel az egészségőr, amely valamilyen oknál fogva nem jelzett. Ezt először megvizsgáljuk, kielemezzük és aztán továbbküldjük nektek. Térdízületeiben van egy-egy implantátum, az úgynevezett zsírzók, a kopások elkerülése miatt. Magas intelligenciával bírt. A Földön született és az utóbbi években ott élt.

Közben arrébb léptek, mivel akadályozták a Disznót a munkavégzésben, amely az összes

használható műszerével gyűjtötte a nyomokat, pásztázta a falakat, a halottat, a fegyvert, rengeteg fényképet készített és folyamatosan filmezte a helyszínt. Semmi sem kerülte el a figyelmét, nagyon jó analizáló programmal látták el.

– Nem látok rajta dulakodásra utaló nyomokat! – folytatta a vizsgálódást Aminda. – A műszerei mutatnak valamit, doktor?

– Nem, nincsenek hámsérülések, ütések nyomai a testén. A ruhája sincs szétszaggatva. Az áldozat kezén, a körme alatt nincs mástól származó DNS-minta, ami védekezésre utalna. A körmök alját majd jobban szemügyre vesszük, biztosra megyünk. Nincs vonszolási nyom. Ott halt meg, ahol megtaláltuk. Egyszerűen felnyársalták, menekülésre esélye sem volt Aminda bólintott. Egyetértett a doktorral.

– Aminda, az áldozatnak nincs rokona, hozzátartozója a hajón – közölte Adam. – Nem tudunk senkit értesíteni azonnal.

Adam kiváló szakember, de inkább beszélget a robotjaival, mint emberekkel, mivel azokat jobban megérti. Sok ember használt olyan applikációkat, amelyek segítenek eligazodni a nonverbális világban. Mások tekintetéből, arckifejezéséből sokan már nem tudnak olvasni.

Számítógépén rákeresett a helyszínelési szabályzatra. Rutinos orvosnak számított, sokszor állapította meg a halál beálltát betegeknél, időseknél, balesetet szenvedetteknél, de igazi helyszínelésen még sohasem vett részt. A program eligazította, hogy mire figyeljen, hogyan és milyen mintákat vegyen, hogyan használja az erre szolgáló eszközöket. A hajón erre még nem volt szükség, mióta itt szolgálatba lépett, ez volt az első ilyen esete. Ennek ellenére nem remegett a keze.

Nyugodtan, kimérten, de alaposan végezte a munkáját. A mintákat elküldte az orvosi részlegre vagy az Amindáék laborjába.

Szerencsére bámészkodók nem kerültek elő, nem ment híre a történteknek.

Közben megérkezett az orvosi részlegről két ápoló. Miután B40 beleegyezett, nekiláttak a halottat leemelni. A dárda meglepően mélyen beleállt az Emlékcsere berendezésbe. Nehezen, de kirángatták.

Adam odalépett az érzékelőhöz, de a berendezést nem sikerült elindítani. Nagyon nem értett hozzá, elállítgatni meg nem akarta. Odafordult a Disznóhoz, rátéve kezét annak verbális moduljára, jelezve, hogy kérdése van.

– B40, az Emlékcsere működésben volt, amikor az esemény történt? – kérdezte.

– Igen, a berendezés folyamatosan működött. A halál beállta után kapcsolt ki. A berendezés az érzékelőim szerint most is működőképes, de nem tudom, miért nem tudta elindítani.

Nolano doktor és Aminda közben jelentést tett a hídra Monta századosnak.

A halottat közben elvitték az ápolók. Rövidesen felboncolják, további nyomok után kutatva. A Disznó is befejezte az adatgyűjtést. Kerekein elindult a biztonsági iroda felé, magával vitte a dárdát.

A híd utasítására lezárták a helyszínt, de a takarítást nem kezdték el, hátha további vizsgálatokra van szükség.

Swant egyelőre nem vonták be a vizsgálatba. A protokoll szerint amikor a riasztás megtörtént, a gyilkosságot észlelve a központi számítógép kötelezően elküldött egy előzetesen definiált adatcsomagot Aminda és Adam személyi számítógépére. Tudták, hogy ezt már megkapták, de a helyszínelés során nem látták értelmét azt nézegetni. Csitt átfésülte a kapott adatokat és nem talált

olyat, amelyre Aminda figyelmét érdemes lenne felhívni. Természetesen ha Swan tudná, hogy ki a gyilkos, akkor azt már a riasztás pillanatában tudatta volna. Mivel nem tette meg, ez semmi jót nem jelentett.

Aminda és Adam egymásre néztek. Régóta dolgoztak már együtt, ismerték egymás gondolatait.

– Igen, szerintem is – kezdte Aminda. – Furcsa helyzetben vagyunk. Még nem mondom, hogy nagy bajban. Egyeztessünk Csittel, és aztán eldöntjük, hogy mikor értesítsük Juliát.

Julia Kam a Topsail parancsnoka. Kemény, határozott személyiség. A hajó jó kezekben van.

2.

Tomasz Dalgiewicz – mindenki csak Tomnak ismerte, mivel hosszú, szláv nevét nehezen lehetett helyesen kimondani – mélyen aludt. A Marson nőtt fel, ott is született és most a szülei onnan engedték el, hogy meglátogassa a nagybátyját, Maciejt. Bár egyedül utazott, teljes biztonságban érezte magát. Szülei nyugodtan elengedték. Az űrutazás szokásossá és teljesen biztonságossá vált, ezért nem voltak kétségeik, hogy baja történhet. Tizennégy évesnél fiatalabbak csak kísérőrobotjukkal együtt utazhattak, akik az út során segítették, vigyáztak rájuk. A hozzá hasonló utasok kiemelt figyelmet kaptak mind a humán, mind a robotszemélyzet részéről. Biológiai és kulturális adataikat feltöltötték a hajó számítógépére, hogy a felmerülő problémák minél hamarabb megoldhatóak legyenek, és a fiatal utazók jól érezzék magukat. Ennek megfelelően Tom adatai –

szülei kiegészítéseivel, megjegyzéseivel – felkerültek a hajó számítógépére.

Tom tízéves, világosbarna hajú, félszeg, nehezen barátkozó kisfiú. Különleges testi adottsága a heterokrómiája: a bal szeme kék, a jobb sötétbarna. Aki ránézett és igyekezett felvenni vele a szemkontaktust, önkéntelenül hol az egyik, hol a másik szemébe nézett. Közvetlen környezete megtanulta kezelni ezt a helyzetet és tekintetük nem cikázott összevissza. Az anyja kedvesen mondogatta, hogy előző életében táltos lehetett a szeme miatt. Tomnak sokáig fogalma sem volt, hogy kik voltak a táltosok és hogy ez a megjegyzés jót vagy rosszat jelent. Mivel az anyja szelíden mondta és nagy szeretettel, úgy gondolta, dicséret lehet. Mikor iskolás lett és eszébe jutott az anyja mondata, megkereste a szó jelentését. Sokkal okosabb nem lett, mivel régmúltban elvesző, homályos feladatokkal bíró foglalkozásnak értelmezte a táltos feladatait.

Jól tanult, intelligenciájával kiemelkedett a korosztályából. Igaz barátot nem talált, osztálytársaival elvolt, nem bántották és nem cikizték, ritkán bevették a csapatba, ha iskola után bandázni mentek. Azzal szórakoztak, hogy egymást minél magasabbra feldobják és elkapják, ami az alacsony marsi gravitáció ellenére nem volt veszélytelen szórakozás. Akkor hagyták abba, amikor az egyik fiú karja eltört, mert kicsúszott a kezeik közül és a földre esett. Nagyon megijedtek, de nem lett nagy baj a dologból. Tom szülei sem reagálták túl a dolgot, inkább elmagyarázták nekik, hogy vigyázzanak egymásra.

A hajón az utazás alatt folytatta a tanulást, sok gyerekkel együtt. Lehetett volna utazási szünetet kérni, de az ő szülei nem kértek, így iskolába járt.

Az ikertestvérei a születésük után pár nappal meghaltak. A fejlett orvostudomány miatt a csecsemő- és gyermekhalandóságot szinte nullára sikerült leszorítani, ezért ez a fajta esemény negatív szenzációnak számított. Szülei nem árulták el neki, hogy az utólagos vizsgálatok szerint a rajtuk és a magzatokon végzett genetikai módosítások miatt haltak meg az ikrek, két lány. Egyszer a szülei felhozták a témát és a lányokat a nevükön szólították, de sajnos nem emlékezett már pontosan

rájuk és nem merte újra megkérdezni, tudva, hogy ez nagyon fájdalmas téma. Édesanyja szemében mindig látta a testvéreinek elvesztése miatti bánatot. Egyedüli gyerekként kiemelt figyelmet kapott a szüleitől. Apja palástolta az érzelmeit, nehezen lehetett eligazodni rajta. Anyját – Immának hívták –

különösen szerette, idejének nagy részét vele töltötte. Apjával a szűkös közös időket igyekeztek nagyon tartalmasan eltölteni, sokat sakkoztak. Az apja nem hagyta nyerni, ami eleinte nagyon zavarta, aztán arra ösztönözte, hogy minél jobb legyen, gyakoroljon és ő kerekedjen felül. Ez az utóbbi időben már számtalanszor sikerült és örömmel látta, hogy az apja ennek igazán örül.

Szüleihez nagyon ragaszkodott.

Szülei genetikai beavatkozása érintette Tomot, de ennek jele eléggé láthatatlan maradt a külvilág számára. Édesanyja sejtette, hogy a fia nem normálisan viselkedő kisfiú, de Tom zárkózottsága, hallgatagsága nem árulta el, miben különbözik az átlagtól. Három-négy éves korában észrevette, hogy kitalálja a környezetében lévők gondolatait, ráérez vágyaikra és hogy mit fognak tenni a következő percekben. Eleinte azt gondolta, mindenki rendelkezik ezzel a képességgel, párszor meglepte a szüleit, rokonait és kimondva gondolataikat szinte leleplezte őket. Nagyon hamar megtanulta, hogy ezt ne tegye és rövidesen a feledés homályába veszett, hogy mire képes. Ahogy érett, okosodott, megfigyelte önmagát és rájött, hogy nem tévedhetetlen, gondolatokat nem tud olvasni, de az emberek érzelmeit igen. Színesben látja azokat. Vörösnek látta a szeretetet, szerelmet, világoskéknek a barátságot, halványzöldnek a nyugalmat, narancssárgának az irigységet, szürkének a gonoszságot. Akkor is látta az érzelmeket, ha az azt átélő palástolni szerette volna.

Embercsoportokra ránézve megannyi festékpaca színkavalkádjaként látta az egyének sokaságát.

Az emberek mellett a szociálisan érzékeny állatok érzelmeit szintén látta – kutyáknál és csimpánzoknál –, de a Marson nem sokkal találkozott, így ezen képességét nem tudta fejleszteni. Az emberek nagy része hamarosan nyitott könyvnek bizonyult a számára, mivel igazából az érzelmek irányítják cselekedeteinket. Az anyja szeretetét vörös izzásnak látta, mint a késői naplemente színét.

Ez a szín egyedi, csak az ő kettőjüké.

A robotokat ezért sem szerette, nem ragyogtak színesen. Azok csak gépek, gondolta. Hiába az érzelmesnek beállított beszéd, mimikát utánzó robotarc, melegséget sugározni akaró érintés, ezek nem tudták becsapni, ezért kezdetben gyűlölte azokat, aztán később – mivel a robotok a mindennapi élet részét képezték – semmibe vette az egész bagázst.

A kísérőrobotját Kishercegnek hívták. Imma ötlete alapján nevezték el így a kis robotot. Tomnál alacsonyabb, hengeres tárgy, amely barátságos hangon tud csevegni. Tom apja, Lolek, speciális programot töltött rá, amely a közvetlenséget távolságtartásra változtatta, tudva, hogy a fia nem kedveli a robotokat. Így Kisherceg elfogadható társnak bizonyult az út során. Nem lábatlankodott, értelmetlenül nem csacsogott, nem akart a fiú barátja lenni. Ügyesen a háttérben maradt, miközben Tom minden lépését figyelte, elemezte és külön csatornán naponta jelentést küldött Tom apjának.

Az utazás első hetében Tom bejárta a hajót. Lenyűgözte annak nagysága. A gépház egy részébe is beengedték, megcsodálhatta a hatalmas hajtóműveket, ahogy a szakemberek minden részletre ügyelve, komoly arccal ellenőrzik a műszereket. Egy orosz akcentussal beszélő nagydarab ember vezette őket körbe, aki folyton ugratta a gyerekeket és flörtölt az hölgyekkel. Az élelmezési részlegen megnézte a zöldségtermelő részleget, a pékséget és a cukrászdát is. A saláták tömött sorokban, fürtökben lógtak a tápoldatokból, zöld sövényt alkotva, a paradicsomok közötti labirintusban bújócskázni lehetett. Hatalmas tartályokban tárolták a gyümölcsleveket, a különböző

söröket és sokféle bort. A palackok túl sok helyet foglaltak volna, ezért azokból keveset raktároztak.

Természetesen megkóstolhatta az olvasztott csokit, amely egy szökőkútból csörgedezett. A pékségnél a robotgépek keverték, dagasztották, formázták a termékeket, amelyek a kemencén áthaladva azonnal a szortírozóba kerültek. A sült kenyér illata átjárta a helyiséget.

Kipróbálta a hullámmedencét, amelyben műhalak között úszkált, a medence egyik oldalát egy élethű korallzátony képezte növényekkel. Mivel szaunázni nem szeretett, ezért azt kihagyta. A tavirózsával borított kicsi tó a kedvencei közé tartozott. Hatalmas békák üldögéltek a leveleken és brekegtek. A valódiak élethű másolatai, de a hajóra nem lehet állatokat felhozni. A tavat energiamező védte, hogy a vendégek ne tudjanak szerencsepénzeket dobálni a vizébe. Készpénzt már évtizedek óta nem használtak, de a szerencsepénzek dobálásának értelmetlen hóbortja nehezen kopott ki a divatból, minden kútba, dísztóba tömegével dobálták a fiókok aljáról előkerült régi érméket. A kerek korcsolyapályát nem próbálta ki, mivel a korcsolyázást nem kedvelte.

A filmnézés és rengeteg videójáték kipróbálása viszont nem maradhatott ki a programból.

Színházi bemutató során megnézett egy andalúz lovasprodukciót. A lovasokat természetesen holografikusan vetítették a színpadra, akik az élő szereplőkkel együtt játszva adtak elő valamilyen középkori mesejelenetet. A színes ruhák forgataga megragadta a képzeletét és a fekete hajú és szemű spanyol lányokat nagyon imponálónak tartotta.

A hídra még nem jutott el, mivel a látogatási idők beteltek, de jövő hétre előjegyezték. Ráadásul abban az időpontban, amikor maga a parancsnok lesz szolgálatban. Ez is a show része, hiszen a Topsail turistahajó.