AMTAK E-KÖNYVEK

Gaston LEROUX

A sárga szoba titka

Bűnügyi regény

FORDÍTOTTA: TÓTH ÁRPÁD

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6651-54-9

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

GASTON LEROUX

A SÁRGA SZOBA TITKA

BŰNÜGYI REGÉNY

FORDÍTOTTA
TÓTH ÁRPÁD

Tartalom

GASTON LEROUX

A SÁRGA SZOBA TITKA

BŰNÜGYI REGÉNY

FORDÍTOTTA TÓTH ÁRPÁD

1 MÁRIS KEZDIK NEM ÉRTENI A DOLGOT...

2 ROULETABILLE JÓZSEF ELŐSZÖR JELENIK MEG

3 VALAKI, AKI ÁRNY MÓDJÁRA HATOL ÁT AZ ABLAKTÁBLÁKON

4 ELVADULT TERMÉSZET ÖLÉN...

5 ROULETABILLE JÓZSEF DARZAC RÓBERTNEK EGY MONDATOT MOND, AMINEK CSINOS KIS HATÁSA LESZ

6 A TÖLGYES MÉLYÉN

7 ROULETABILLE KIRÁNDULÁSA AZ ÁGY ALÁ

8 A VIZSGÁLÓBÍRÓ KIKÉRDEZI STANGERSON KISASSZONYT

9 RIPORTER ÉS DETEKTÍV

10 "EZUTÁN MÁR VÁGOTT JÓSZÁGOT KELL ENNÜNK!"

11 LARSAN FRIGYES MEGMAGYARÁZZA, HOGY A GYILKOS MIKÉNT JUTHATOTT KI A "SÁRGA SZOBÁ"-BÓL

12 LARSAN FRIGYES SÉTABOTJA

13 "A LELKÉSZLAK SEMMIT SEM VESZÍTETT VARÁZSÁBÓL, S A KERT SEM POMPÁJÁBÓL!"

14 MA ESTÉRE VÁROM A GYILKOST!

15 KELEPCE

16 AZ ANYAG MEGSEMMISÜLÉSÉNEK KÜLÖNÖS TÜNEMÉNYE

17 AZ ÉRTHETETLEN FOLYOSÓ

18 ROULETABILLE EGY KÖRT VON A HOMLOKDUDORAI MÖGÖTT...

19 ROULETABILLE VENDÉGÜL LÁT A BÁSTYA KOCSMÁBAN

20 STANGERSON KISASSZONY MOZDULATA

21 LESBEN

22 A CSODÁLATOS HULLA

23 A KETTŐS NYOM

24 ROULETABILLE ISMERI A GYILKOS KÉT KÜLÖNBÖZŐ FELÉT

25 ROULETABILLE ELUTAZIK...

26 ROULETABILLE-T TÜRELMETLENÜL VÁRJÁK

27 ROULETABILLE TELJES DICSŐSÉGÉBEN JELENIK MEG

28 AZ EMBER NEM GONDOL MINDIG MINDENRE...

29 STANGERSON KISASSZONY TITKA

1
MÁRIS KEZDIK NEM ÉRTENI A DOLGOT...

Nem minden megindulás nélkül fogok itt bele Rouletabille József rendkívüli kalandjainak elbeszélésébe. Ő maga mindmáig oly határozottan szegült ellene ennek a közlésnek, hogy végül már alig is reméltem, hogy valaha nyilvánosságra hozhassam a legutóbbi tizenöt év legkülönösebb bűnügyi történetét. Valóban, úgy hiszem, a közönség talán sohasem is tudta volna meg a "teljes igazságot" erről a "Sárga szoba"-ügyről, amely annyi rejtelmes, kegyetlen és szenzációs drámai fordulatot idézett elő, s melynek bonyodalmaiban barátom oly behatóan részt vett, ha a nagy hírű Stangerson nemrég történt kinevezése alkalmából - mikor ugyanis a becsületrend nagykeresztjének a birtokosa lett - egyik újság nem közölt volna egy szánalmasan tudatlan és gonoszul vakmerő cikket, ismét emlékezetünkbe idézve a szörnyű kalandot, amelyet Rouletabille József - mint nekem mondta - örökre elfeledettnek szeretett volna tudni...

A "Sárga szoba"! - ki is emlékezne még erre az ügyre, mely miatt tizenöt éve oly sok tinta fogyott el! Párizs hamar felejt. Vagy nem feledték el például a Nayves-pörnek még a nevét is, és a kis Menaldo halálának tragikus történetét? Pedig akkoriban a nyilvános érdeklődés annyira csak a törvényszéki tárgyalások felé fordult, hogy egy közben kitört kormányválságra alig vetettek ügyet. Nos, a "Sárga szoba" pöre, mely néhány évvel megelőzte a Nayves-ügyet, még nagyobb port vert föl. Hónapokon át mindenki e fölé az érthetetlen rejtély fölé görnyedt, amelynél érthetetlenebb még sohasem tette - tudomásom szerint - próbára rendőrségünk éleselméjűségét, sem pedig bíráink lelkiismeretét. Mindenki ennek az őrületes rejtélynek a megoldását kutatta. Olyan volt ez, mint valami drámai talány, melyen versenyt törte a fejét a vén Európa és az ifjú Amerika. Igazán mondhatom - s talán joggal szólhatok így, hiszen semmi "írói hiúság" nem vezet, mivel egyszerűen csak tényeket közlök, melyekre kivételes értesültségem révén új fényt deríthetek -, igazán mondhatom, hogy tudomásom szerint sem a képzelet, sem a valóság birodalmában, még a Morgue utcai kettős gyilkosság szerzőjénél, vagy a Poe-utánzók s a nagy hangú Conan Doyle-ok elmeszüleményei között sem találhatni olyan dolgot, mely rejtelmesség dolgában a "Sárga szoba" természetes titokzatosságához volna fogható.

S amit senki sem tudott megoldani, megfejtette egy tizennyolc éves fiatalember, Rouletabille József, akkoriban egy nagy újság kis riportere! Azonban, mikor az esküdtszéki tárgyaláson megadta az egész ügy kulcsát, mégsem mondta el a teljes igazságot. Csak annyit árult el, amennyi a megmagyarázhatatlannak a megmagyarázására szükséges volt, s amennyivel egy ártatlanul vádoltat felmentethetett. Akkori hallgatásának okai már megszűntek. Annál jobb tehát, barátomnak most már kell beszélnie. Önök most már mindent meg fognak tudni, s én, minden további szószaporító bevezetés nélkül önök elé terjesztem a "Sárga szoba" problémáját, úgy, amint az a Glandier-kastélyban lefolyt drámát követő napon az egész világ szemei elé tárult.

1892. október 25-én a Temps legújabb hírei közt ez volt olvasható:

Rettenetes bűntény történt Glandier-ban, a Sainte-Geneviève erdő határában, Épinay-sur-Orge közelében, Stangerson professzornál. A múlt éjszaka, miközben az idős tanár laboratóriumában dolgozott, gyilkos merényletet követtek el leánya ellen, aki a laboratórium mellett levő szobában éppen aludni tért. Az orvosok válságosnak tartják Stangerson kisasszony állapotát.

Képzelhető, mily szenzációt keltett ez a hír Párizsban! Ekkoriban már az egész tudós világ rendkívüli érdeklődéssel fordult Stangerson professzor és leánya munkássága felé. Ezek a munkálatok voltak azok - a radiográfia terén az első kísérletek -, melyek később Curie-t és feleségét a rádium feltalálására vezették. A tudós körök éppen egy szenzációs előadásra vártak, amelyet Stangerson professzor az Akadémiában tartott volna új elméletéről: az anyagok megsemmisülésére vonatkozóan. Ennek az elméletnek alapjaiban kellett volna megingatnia minden hivatalos tudományt, mely oly régóta vallja alapelvül, hogy semmi sem vész el, és semmi sem teremtődik.

Másnap a reggeli lapok tele voltak a dráma részleteivel. A többiek sorában a Matin a következő cikket közölte, ily címmel: Egy természetfölötti bűntett:

Íme néhány részlet - írja a Matin névtelen tudósítója -, amit a Glandier-kastélyban történt bűntényről megtudhattunk. A nagy kétségbeesés, mely Stangerson professzoron erőt vett, továbbá az a körülmény, hogy eddig lehetetlen volt bármely felvilágosítást is nyerni az áldozat ajkáról, annyira megnehezített mind a magunk, mind a hatóság számára minden eligazodást, hogy e pillanatban a leghalványabb képet sem alkothatjuk arról, hogy mi történt voltaképpen a "Sárga szobá"-ban, ahol Stangerson kisasszonyt, éji toalettben, a padlón, hörögve találták. De legalább kikérdezhettük Jacques apót - ahogy őt földijei nevezik -, a Stangerson család régi szolgáját. Jacques apó ugyanabban a pillanatban lépett a "Sárga szobá"-ba, mint a professzor. Ez a szoba a laboratórium szomszéd helyisége. Laboratórium és "Sárga szoba" - mindkettő ugyanabban a kerti lakban van, a park mélyén, körülbelül háromszáz méternyi távolságra a kastélytól.

- Fél egy volt éjfél után - beszélte nekünk a derék (?) férfiú -, én a laboratóriumban tartózkodtam, ahol Stangerson úr még dolgozott, ekkor történt a dolog. Egész este a különféle eszközöket rakosgattam és tisztogattam, s éppen arra vártam, hogy Stangerson úr elmenjen, s magam is lefekhessem. Matild kisasszony éjfélig együtt dolgozott az édesatyjával, mikor azután a laboratórium kakukkos órája elütötte a tizenkettőt, a kisasszony felkelt, megcsókolta Stangerson urat, és jó éjszakát kívánt neki. Nekem is köszönt: "Jó éjt, Jacques apó!" - aztán kinyitotta a "Sárga szoba" ajtaját. Hallottuk, mint csukja be maga után, először kulccsal, aztán a tolózárral is, úgyhogy nem is állhattam meg nevetés nélkül, s azt mondtam a professzor úrnak: "No, a kisasszony kétszer is ráfordította a kulcsot, biztosan a Jóisten Jószágától fél." Stangerson oda se figyelt, annyira el volt merülve munkájában. De odakintről förtelmes nyivákolás felelt, s határozottan megismertem a Jóisten Jószágának a hangját, úgyhogy a hideg is végigszaladt a hátamon... "Hát már ma éjszaka sem fogunk aludni tőle?" - gondoltam magamban, mert meg kell önnek mondanom, uram, hogy október végéig én is a kerti házban szoktam lakni, a padláson, a "Sárga szoba" fölött, éppcsak azért, hogy a kisasszony ne maradjon egészen egyedül a park közepén. A kisasszony akarata, hogy míg a jó idő tart, a kerti házban lakik; ezt nyilván vidámabb helynek tartja a kastélynál. Négy éve, mióta ez a pavilon épült, már tavasszal beköltözködik ide. Mikor aztán beköszönt a tél, a kisasszony visszahurcolkodik a kastélyba, mert a "Sárga szobá"-ban nincsen kandalló.

Stangerson úrral tehát ketten maradtunk a laboratóriumban. Teljesen csendben voltunk. A professzor úr az íróasztalánál foglalatoskodott, én meg - munkám végeztével - egy széken üldögéltem, néztem Stangerson urat, s magamban mondogattam: "Milyen derék, milyen okos, milyen tudós ember!" Nagyon fontosnak tartom, hogy teljesen csendben voltunk, mert a gyilkos ennélfogva azt hitte, hogy már távoztunk. Egyszerre csak, éppen mikor a kakukkos óra a fél egyet ütötte, kétségbeesett jajveszékelés hallatszott a "Sárga szobá"-ból. A kisasszony hangja kiáltozta: "Gyilkos! Gyilkos! Segítség!" Rögtön ezután revolverlövések dörrentek, s hallottuk, hogy nagy zajjal asztalok, bútorok dőlnek fel; felborogatták őket, mintha küzdelem folyna odabent... aztán újra a kisasszony hangja: "Gyilkos!... Segítség!... Apa!... apa!"

Gondolhatja, hogy felpattantunk, és Stangerson úrral együtt az ajtóra vetettük magunkat. De sajnos, be volt zárva, mégpedig alaposan, belülről; éppen a kisasszony zárta volt be - mint mondtam - gondosan, kulccsal és tolózárral. Ki akartuk vetni a sarkából, de nagyon erős ajtó! Stangerson úr csaknem elvesztette az eszét, de hogy is ne, mikor hallottuk, hogy a kisasszony már hörögve kiáltozta: "Segítség!... Segítség!..." Stangerson retteneteseket ütött az ajtóra, sírt a dühtől s zokogott kétségbeesésében és tehetetlenségében.

Ekkor egy ötletem támadt. "A gyilkos bizonyára az ablakon át jutott be - kiáltottam -, megyek az ablakhoz!" S kifutottam a kerti lakból, őrült módjára loholva.

Az volt a baj, hogy a "Sárga szoba" ablaka a mezőségre néz, úgyhogy nem juthattam azonnal oda, mivel még közben állt a park fala, amely egészen a kerti lakig húzódik. Hogy kijuthassak, előbb annak rendje és módja szerint a parkot kellett elhagynom. A rácskapu felé futottam, s útközben találkoztam Bernier-vel, a kapussal, meg a feleségével, akik a durranásokra és a mi kiáltozásunkra siettek elő. Egy-két szóval elmondtam nekik a dolgot, s meghagytam a kapusnak, hogy azonnal menjen be Stangerson úrhoz, feleségét pedig magammal vittem, hogy nyissa ki a park rácskapuját. Öt perccel később a kapusnéval együtt a "Sárga szoba" ablaka előtt voltunk. Szépen sütött a hold, s jól láthattam, hogy senki se bántotta egy ujjal se az ablakot. Nemcsak a külső vasrudak voltak érintetlenek, de mögöttük az ablaktáblák is csukva voltak, azon mód, ahogy én magam csuktam be őket, még az este, mint ahogy mindig szoktam, jóllehet a kisasszony, aki tudta, hogy nagyon fáradt vagyok, s hogy még igen sok tennivalóm van, azt mondta, hogy ne szaporítsam ezzel is a dolgom, majd ő maga zárja be az ablakot. Mondom, az ablaktáblák csukva voltak, teljesen úgy, ahogy én zártam be őket, egy vasretesszel, belülről. A gyilkos tehát nem ott ment be, és nem is menekülhetett ki arra. De persze, most aztán én se mehettem be az ablakon keresztül.

És ez volt a baj! Az ember bizony elveszíthette a fejét! A szoba ajtaja be volt zárva, kulccsal, belülről, az egyetlen ablak táblái szintén be voltak csukva, ugyancsak belülről, s az ablaktáblákon ott voltak a vasrudak is, amelyeken jóformán még a kezét se dughatta át az ember... S a kisasszony odabent segítségért kiáltozott... Vagy dehogyis, már nem hallatszott semmi... Talán már meg is halt... De hallottam, hogy bent, a kerti házban a professzor úr döngeti az ajtót...

A kapusnéval megint visszaszaladtunk a kerti lakba. Az ajtó még mindig ellenállt, dacára Stangerson és Bernier dühös ütéseinek. Végre mégis engedett vad erőfeszítéseinknek, s ekkor... mit láttunk? Előre kell bocsátanom, hogy a kapusné mögöttünk állt, magasra tartva a laboratórium hatalmas lámpáját, amely az egész szobát jól bevilágította.

Tudnia kell, uram, hogy a "Sárga szoba" egészen kicsiny. A kisasszony bútorzatul csak egy meglehetősen széles vaságyat, egy kis asztalt, egy éjjeliszekrényt, egy mosdóállványt és két széket tétetett a szobába. A kapusné kezében tartott nagy lámpa fényénél megláttunk mindent. A kisasszony, hálóingben a földön hevert, hihetetlen felfordulás közepette. Az asztal, az éjjeliszekrény és a szék fel voltak borulva, jelezve, hogy komoly dulakodás volt itt. A gyilkos nyilván az ágyról rántotta le a kisasszonyt, akit vér borított. Nyakán szörnyű körmök nyomai voltak - valósággal felmarcangolta valaki -, jobb halántékán pedig egy lyukból vérsáv folyt alá, amely a padlón egész tócsává gyűlt. Mikor Stangerson ilyen állapotban látta leányát, hozzárohant, s olyan kétségbeesett kiáltásban tört ki, hogy iszonyú volt hallani is. Konstatálta, hogy a szegény még lélegzik, s ettől kezdve kizárólag csak vele foglalkozott. Ami minket illet, mi a nyomorult merénylőt kerestük, aki meg akarta gyilkolni kisasszonyunkat, s esküszöm, uram, ha megkaphattuk volna, nem vitte volna el szárazon. De hogy lehetne megmagyarázni, miképpen tűnt el, hová párologhatott? Minden képzeletet túlhaladó dolog ez! Senki se volt sem az ágy alatt, sem a bútorok mögött. Senki! Csak nyomokra találtunk: hatalmas férfikéz nyomai voltak a falon és az ajtón; egy nagy, vérrel átitatott zsebkendőt is leltünk, minden névjelzés nélkül, meg egy ócska sapkát, s a padlón számos friss férfi-lábnyomot. A férfinak, aki itt járt, nagy lába lehetett, s cipőtalpai feketés, kormos rajzú lenyomatot hagytak maguk után. Merre mehetett el az az ember? Merre tűnhetett el? Ne feledje el, uram, hogy a "Sárga szobá"-ban nincs kandalló! Nem lopózhatott ki az ajtón se, amely igen keskeny, s amelynek küszöbén a portásné állott a lámpával, miközben a kapus és én a gyilkost kerestük a kis négyszögletű szobában, ahol teljes lehetetlenség volt elrejtőzni, s ahol különben se találtunk senkit. A kidöntött ajtó mögé, mely a falhoz dőlt, nem lehetett elbújni, s erről azonnal meg is győződtünk. Az ablakon át, amelynek zárt tábláihoz és vasrúdjaihoz egy ujjal se nyúltak, szintén lehetetlen volt a menekülés. De hát akkor?... Ördögi varázslatra kellett gondolnom.

A földön egyszerre csak a revolveremre bukkantunk! Igen, a saját revolveremre! Ettől aztán megint visszapottyantam a valóság birodalmába! Az ördögnek nem lett volna szüksége az én revolveremre, hogy a kisasszonyt megölhesse. Az az ember, aki itt járt, először felment az én padlásszobámba, kivette a fiókomból a revolveremet, s azt használta fel szörnyű terve elkövetésére. Megvizsgálva a töltényeket, megállapítottuk, hogy a gyilkos kétszer lőtt a revolverrel. Bizony, uram, reám nézve igazán nagy szerencse a szerencsétlenségben, hogy Stangerson úr itt volt a laboratóriumban, mikor a dolog történt; s így saját szemével láthatta, hogy én is vele vagyok, mert különben ez a revolveres história nem tudom, hova vezetett volna... már biztosan a hűvösön ülnék azóta! A törvénynek több se kell, hogy az embert bitóra juttassa.

A Matin tudósítója még a következőket fűzte ehhez az interjúhoz:

Hagytuk, hogy Jacques apó egyhuzamban elmondja a maga faragatlan módján mindazt, amit a "Sárga szoba"-bűntettről tud. Még a kifejezéseit is pontosan adtuk vissza; csak azokat a végtelen kesergéseket mellőztük, amelyekkel elbeszélését cifrázta. Jól van, Jacques apó! Derék dolog, hogy így szereti gazdáit! Mindenesetre hasznára lehet, hogy az emberek tudomásul veszik ezt a szeretetet, amit újra meg újra hangoztat - főleg a revolver felfedezése óta! Ehhez megvan a joga, s nem is látunk benne semmi rosszat! Szívesen kérdeztünk volna még egyet-mást Jacques apótól - teljes nevén Moustier Jacques-Louis-tól -, de éppen akkor küldött érte a vizsgálóbíró, aki a kastély nagytermében folytatta le a nyomozást. A magunk részéről nem mehettünk be Glandier-ba - a körülötte levő tölgyerdőt pedig széles körben csendőrök őrzik, akik féltékenyen vigyáznak minden nyomra, amely a kerti lakhoz, s talán a gyilkoshoz is elvezethet...

Ki akartuk kérdezni a kapust és a feleségét is, de ezek sehol sem láthatók. Végül megvártuk egy kocsmában, amely nem messze áll a kastély rácskapujától, Marquet úrnak, a corbeil-i vizsgálóbírónak a távozását. Fél hatkor megpillantottuk, írnoka társaságában. Mielőtt kocsira szállt volna, a következő kérdést intéztük hozzá:

- Vizsgálóbíró úr, adhat-e valamely felvilágosítást az ügyről, a nyomozás hátráltatása nélkül?

- Lehetetlen - felelte Marquet úr - bármit is mondanom. Különben is, ez a legkülönösebb ügy, amellyel valaha is találkoztam. Néha azt hiszem, rájöttem valamire, néha meg úgy rémlik, semmit se lehet megtudnunk!

Megkértük Marquet urat, szíveskedjék megmagyarázni utolsó mondatát. A következőket felelte:

- Ha azokhoz a tárgyi természetű megállapításokhoz, melyekre a bírói vizsgálat a mai nap folyamán jutott, nem járul valami újabb mozzanat, azt kell hinnem, hogy a titok, mely a Stangerson kisasszony elleni szörnyű merényletet körülveszi, nemigen lesz földeríthető. Mégis, remélnünk kell, már csak a józan emberi értelem érdekében is, hogy a falak, a mennyezet és a padló átkutatása alapján - melyet holnap annak az építővállalkozónak az igénybevételével, aki négy évvel ezelőtt a kerti lakot építette, eszközöltetni fogok -, megbizonyosodhatunk afelől, hogy sohasem szabad kétségbe vonnunk a dolgok logikai rendjét. Mert a probléma ebben áll: tudjuk, hogy a gyilkos hogyan jutott be, tudjuk, hogy az ajtón át lépett a szobába, s ott Stangerson kisasszonyra várva, az ágy alá rejtőzött, de nem tudjuk, hol távozott. Hogyan tudott elmenekülni? Ha az ember nem talál se süllyesztőt, se titkos ajtót, se oldalrést, ha a falak átvizsgálása vagy esetleges lebontása - mert én is, és Stangerson úr is úgy döntöttünk, hogy lebontatjuk a kerti lakot, ha kell - nem vezetne semmiféle használható kijárat felfedezésére, mégpedig nemcsak emberi lények, hanem bármiféle más lény számára sem, s ha a mennyezeten nincs lyuk, ha a padló alatt nincs pinceféle, akkor igazán ördögi varázslatban kell hinnünk, mint ahogy Jacques apó mondta!

S a cikkben - melyet azért választottam ki, mivel a legérdekesebb volt az ügyről az aznap megjelent összes újságközlemények között - még megjegyzi a névtelen tudósító, hogy a vizsgálóbíró sajátságos nyomatékkal ejtette ki ezt az utolsó mondatot: "Akkor aztán igazán ördögi varázslatban kell hinnünk, mint ahogy Jacques apó mondta."

A cikk ezekkel a sorokkal végződik:

Meg akartuk tudni még, mit értett Jacques apó a Jóisten Jószágának a hangján. A szomszédos csárda gazdája elmondta nekünk, hogy azt a különösen borzalmas hangú nyivákolást nevezik így a környéken, amelyet egy Térdeplő néni nevű öreg anyónak a macskája művel néha éjnek idején. A Térdeplő néni, akit ájtatos életéért neveztek így el, valóságos szent módjára él egy kunyhóban az erdő mélyén, nem messze a Szent Genovéva barlangjától.

A "Sárga szoba", a Jóisten Jószága, a Térdeplő néni, az ördög, Szent Genovéva, Jacques apó - bizony mindezek kusza egy üggyé keveredtek, de holnap egy pár falbontó csákányütés talán használni fog. Reméljük is ezt, már csak "a józan emberi értelem érdekében" is, mint ahogy a vizsgálóbíró mondta. Egyébként úgy hiszik, hogy Stangerson kisasszony, aki folyvást eszméletlenül fekszik, s egyre csak ezt az egy szót ejti ki érthetően: "Gyilkos... gyilkos... gyilkos..." - nem éli túl az éjszakát.

Végül ugyanez a lap a legfrissebb híreiben azt közölte, hogy a rendőrség főnöke sürgönyzött a híres detektívfelügyelőnek, Larsan Frigyesnek, aki éppen egy londoni kiküldetésben volt távol, bizonyos okiratlopás ügyében, hogy haladéktalanul térjen vissza Párizsba.

2
ROULETABILLE JÓZSEF ELŐSZÖR JELENIK MEG

Emlékszem, mintha csak tegnap történt volna, hogyan robbant be ezen a reggelen szobámba a fiatal Rouletabille. Nyolc óra körül volt, s még ágyban feküdtem, éppen a Matin cikkét olvasva a Glandier-beli bűntettről.

De most mindenekelőtt hadd mutassam be önöknek barátomat.

Még kezdő riporter korából ismertem Rouletabille Józsefet. Akkoriban, első törvényszéki szerepléseim idején, gyakran volt alkalmam találkozni Rouletabille-lal a vizsgálóbírák folyosóján, mikor egy-egy Mazasba vagy Saint-Lazare-ba szóló "látogatási engedély"-ért jártam. A fiú - mint mondani szokás - jóképű alak volt. Feje kerek volt, mint egy biliárdgolyó, s úgy hiszem, pajtásai éppen ezért adták neki ezt a becézőnevet, amely aztán rajta ragadt, s melyet oly híressé tett: "Rouletabille!"[1]

- "Láttad Rouletabille-t?" - "Ni, itt ez az ördöngös Rouletabille!" - Gyakran úgy kipirosodott, akár egy paradicsom! Víg volt, mint valami csíz, máskor meg komoly, akár a római pápa. Hogy lehetett, hogy oly fiatalon - alig volt tizenhat és fél éves, mikor először láttam - már meg tudta keresni a kenyerét az újságírással. Mindenki joggal kérdezhette ezt, ha ugyan mindazok, akik körülötte voltak, nem ismerték volna jól első viselt dolgait. Az Oberkampf utcai feldarabolt asszony ügye alkalmából - ez is olyan történet, amit réges-régen elfelejtettek - ő volt az, aki az Époque főszerkesztőjének elvitte azt a bal lábat, amely hiányzott a gyászos hullacsonkot tartalmazó kosárból. Ezt a bal lábat a rendőrség már egy hete hiába kereste, s a fiatal Rouletabille találta meg egy csatornában, ahol senkinek se jutott eszébe, hogy keresse. Hogy ezt megtehesse, Rouletabille-nak be kellett állnia egy alkalmi csatornatisztító napszámos-csapatba, amelyet a párizsi hatóság arra a célra toborzott össze, hogy rendbe hozzák a Szajna rendkívüli kiáradása által okozott bajokat.

Mikor a főszerkesztő megkapta az értékes bal lábat, s meghallotta, hogy a kamasz ifjú mily éles elméjű következtetések során jutott el a szenzációs leletig, kettős megindulást érzett. Egyrészt odavolt a csodálattól, hogy egy tizenhat éves koponyában ennyi rendőri ravaszság lakozhatik, másrészt úszott a gyönyörben, hogy újságjának "Morgue-kirakatába" ő teheti közszemlére az Oberkampf utcai bal lábat.

- Erről a lábról - kiáltotta - pompás vezércikket fogunk írni!

Aztán, mikor már a borzalmas csomagot az Époque rendőri munkatársának gondjára bízta, megkérdezte a leendő Rouletabille-tól, mily feltételek mellett lépne be kezdő riporterként a lap Napi hírek rovatához?

- Havi kétszáz frankért - felelte szerényen a fiatalember, akinek a lélegzete is elállt meglepetésében a megtisztelő ajánlattól.

- Kétszázötvenet fog kapni - mondta a főszerkesztő -, de ennek fejében mindenkinek azt kell mondania, hogy már egy hónapja itt dolgozik a mi lapunknál! Mert jól jegyezze meg, nem maga találta meg az Oberkampf utcai bal lábat, hanem az Époque, a lap! Nálunk, kis barátom, az egyén nem számít; minden a lap!

A főszerkesztő most már távozni engedte új munkatársát. De a küszöbről ismét visszaszólította, hogy megkérdezze tőle a nevét. A fiú kibökte:

- Joséphin József.

- No, ez ugyan nem név - mondta a főszerkesztő -, de mivel egyelőre úgysem jegyezheti nevével a cikkeit, nem fontos a dolog...

A tejfelesszájú kis munkatárs mindjárt sok barátot szerzett, mert igen szolgálatkész volt, s olyan pompás kedvű legénykének bizonyult, aki a legdohogóbbakat is elbájolta, és a legirigyebbeket is lefegyverezte. Abban a jogász-kávéházban, ahol a hírrovat riporterei összetalálkoztak, mielőtt a tárgyalásokra vagy a rendőrségre mentek a mindennapi bűntényadagért, csakhamar kitűnő probléma-megoldó hírébe jutott, s ez a híre még a rendőrfőnök ajtaján is átszivárgott! Mikor egy-egy ügy érdemes volt rá, s Rouletabille-t - akkor már így hívták - a főszerkesztő a szimatja után engedte, a fiatalember akárhányszor szégyenben hagyta a leghíresebb detektíveket is.

A jogász-kávéházban vált közvetlenebbé a barátságunk. A védőügyvéd meg az újságíró megértik egymást, hiszen az egyiknek reklámra, a másiknak meg útbaigazításokra van szüksége. Csevegtünk egymással, s azonnal nagy rokonszenvet éreztem ez iránt a derék kis Rouletabille iránt. Meglepően éles és eredeti intelligenciája volt, s annak a módnak, ahogy gondolatait fűzte, sehol se találtam párját.

Nem sokkal ezután a Cri du boulevard című újság igazságügyi rovatának munkatársa lettem. Újságíró szereplésem csak még szorosabbra fűzte barátságunk kötelékeit. Végül, mikor új barátom az ő lapjánál, az Époque-nál, szintén egy kisebb bírósági tudósítói rangot kapott - amellyel már az is együtt járt, hogy cikkeit nevével jegyezhette -, abba a helyzetbe kerültem, hogy jogi kérdésekben útbaigazításokat adtam neki, amelyekre néha rászorult.

Körülbelül két év telt el így, s minél jobban megismertem, annál inkább meg is szerettem, mert eltekintve egy-két mulatságos, fiatalos különcködéstől, korához képest rendkívüli komolyságot tapasztaltam nála. Igen, akárhányszor megesett, hogy őt, akit rendesen vidámnak, sőt, nagyon is vidámnak szoktam látni, egyszerre csak mélységes szomorúságba merülve találtam. Meg is kérdeztem, hogy mi okozza ezt a kedélyváltozást, de ilyenkor ismét csak nevetni kezdett, s nem felelt a kérdésemre. Mikor pedig egyszer szülei felől tudakozódtam, egyszerűen faképnél hagyott, mintha nem hallotta volna, amit mondok.

Nos és aztán beköszöntött a hírhedt "Sárga szoba"-ügy, amely egy csapással nemcsak a legelső riporterré tette barátomat, hanem a világ legelső detektívjévé is. Hogy ez a kettős kiválóság ugyanegy személyben egyesült, ezen nincs mit csodálkozni, hiszen a napi sajtó több orgánuma akkoriban már kezdett átalakulni azzá, amivé manapság kevés kivétellel lett, tudniillik a bűnesetek közleményévé. Az akadékoskodó lelkek talán szörnyülködhetnek rajta, én azonban a magam részéről csak örvendetesnek találom. Hiszen sohasem lehet elegendő számú fegyverünk - akár a nyilvános, akár a magánéletben - a bűnnel szemben. Az akadékoskodó lelkek erre azt felelhetik, hogy a sajtó, miközben beszél a bűntényekről, kedvet is támaszt az elkövetésükre. De hát vannak emberek, nemde, akikkel szemben hiábavaló minden vitatkozás?...

Akkor reggel tehát, vagyis 1892 októberének 26. napján, Rouletabille betoppant a szobámba. A szokottnál is pirosabb volt, villogó szeme kiguvadt, és valamely heves felindulás látszott a fiún. Vadul lobogtatta a Matin-t. Kiabált:

- Hé, kedves Sainclair úr... olvasta?

- A Glandier-bűnügyet?

- Igen! A "Sárga szoba"-esetet! Mit gondol róla?

- Teringettét, hát azt gondolom, hogy vagy az ördög, vagy a Jóisten Jószága a tettes...

- No, de komolyan...

- Nos, hát kijelentem magának, hogy nemigen tudok hinni olyan gyilkosokban, akik keresztül tudnak hatolni a falakon. Jacques apó, úgy hiszem, botorul járt el akkor, mikor a bűntény eszközéül szolgáló revolvert a szobában felejtette, s mivel az ő padláslakása a Stangerson kisasszony szobája fölött van, valószínű, hogy már ma megkapjuk a talány kulcsát, mégpedig az építőmesteri beavatkozás segítségével, amelyet a vizsgálóbíró eszközöltet. Meg fogjuk tudni, hogy a derék apó milyen természetes csapóajtón vagy titkos ajtón lopózhatott át s juthatott vissza közvetlenül a laboratóriumba, ahol Stangerson semmit sem vett észre. No persze... ez csak hipotézis!...

Rouletabille leült az egyik karosszékbe, rágyújtott a pipájára, amely sohasem hiányzott a szájából; pár pillanatig csöndben pöfékelt, s ezalatt nyilván izgatottságát csillapítgatta, mely nagyon is láthatóan vett már erőt rajta. Aztán megvetően fordult felém.

- Fiatalember! - mondta olyan hangon, amelynek szánakozó iróniáját alig is tudnám ecsetelni. - Fiatalember, maga ügyvéd, s biztos is vagyok benne, hogy van tehetsége a bűnösök felmentésére. De ha egy szép napon vizsgálóbíróságra adná magát, akkor még sikeresebben juttatja majd akasztófára az ártatlanokat... Mondhatom, nagyon tehetséges fiatalember!...

Két-három erélyes szippantás után folytatta:

- Nem fognak találni semmiféle csapóajtót, s a "Sárga szoba" titka egyre csak rejtelmesebb lesz! Éppen ezért érdekel engem! A vizsgálóbíró helyesen beszélt: még sose volt ehhez foghatóan különös bűntény!...

- Talán már sejti, hogy milyen úton tudott elmenekülni a gyilkos? - kérdeztem.

- Dehogyis - felelte Rouletabille -, egyelőre nem is sejtem. De például a revolverről már megvan a magam véleménye... A revolvert például nem is használta a gyilkos!...

- Az istenért! De hát akkor ki használta?

- Bah!... Hát Stangerson kisasszony!

- Ezt már igazán nem értem - mondtam -, azaz jobban mondva eddig se értettem az egészet...

Rouletabille vállat vont:

- Semmi sem tűnt fel magának különösebben a Matin cikkében?

- Istenúgyse semmi... én egyformán bizarrnak találtam valamennyi sorát...

- Ejnye, ejnye... hát a kulccsal bezárt ajtó?...

- Még ez az egész elbeszélésben a legtermészetesebb!...

- Igazán?... És a tolózár?

- A tolózár?

- A tolózárral is be volt zárva az ajtó! Vagyis Stangerson kisasszony mindenesetre igen elővigyázatos volt. Azt hiszem, Stangerson kisasszony tudta, hogy félnie kell valakitől. Ezért volt olyan előrelátó, ő maga vette magához a Jacques apó revolverét anélkül, hogy szólt volna neki róla. Kétségtelen, hogy senkit sem akart megijeszteni, főleg édesatyját nem... Amitől Stangerson kisasszony félt, az be is következett; ő ekkor védeni próbálta magát, dulakodás folyt, s a kisasszony elég ügyesen használta harc közben a revolvert, mert sebet ejtett a gyilkos kezén. Így lehet megmagyarázni a falon és az ajtón talált véres férfikéznyomokat: a férfi nyilván kijárat után tapogatózott, hogy menekülhessen. A kisasszony azonban nem sütötte el elég gyorsan a revolvert, mert nem tudta elhárítani azt a szörnyű ütést, amelyet a gyilkos a jobb halántékára mért.

- Tehát nem a revolver okozta Stangerson kisasszony halántéksebét?

- Az újságcikk nem mondja ezt, s így én sem gondolok ilyesmire, főleg mert úgy találom logikusnak, hogy Stangerson kisasszony használta a revolvert a merénylő ellen. No de most, mi lehetett a gyilkos fegyvere! A halántékra mért csapás azt látszik bizonyítani, hogy a gyilkos le akarta ütni a kisasszonyt, miután hasztalanul kísérelte meg, hogy megfojtsa... A gyilkosnak tudnia kellett, hogy Jacques apó a padláson lakik, s ez lehetett egyik oka annak - így gondolom -, hogy "zajtalan" fegyverrel akart dolgozni, valami bunkóval, vagy kalapáccsal...

- Mindez nem magyarázza meg - mondtam -, hogy a gyilkos mily módon hagyta el a "Sárga szobá"-t!

- Persze hogy nem - felelte Rouletabille s felkelt a karosszékből -, de mivel ezt is meg kell magyarázni, el fogok menni a Glandier-kastélyba, s éppen azért jöttem el önhöz, hogy magammal hívjam...

- Engem?

- Igen, kedves barátom, szükségem van magára. Az Époque kifejezetten rám bízta ezt az ügyet, s a lehető leghamarabb fel kell derítenem.

- De hogy lehetnék én segítségére?

- Úgy, hogy Darzac Róbert is a Glandier-kastélyban tartózkodik...

- Igaz!... Az ő kétségbeesése bizonyára határtalan!

- Beszélnem kell vele!

Rouletabille oly hangon ejtette ki ezt a mondatot, hogy meglepődve kérdeztem:

- Csak nem?... Csak nem gondolja, hogy erről az oldalról kínálkozik valami érdekes adat?

- De igen!

Ennél többet aztán nem mondott. Átment a szalonba, s kért, hogy gyorsan öltözködjem.

Ismertem Darzac Róbertet. Egy pörös ügyében igen nagy szolgálatot tettem neki, mikoriban még Barbet-Delatour segédje voltam. Darzac Róbert, aki ez idő tájt negyven év körül lehetett, a fizika tanára volt a Sorbonne-on. Meghitt viszonyban élt Stangersonékkal, mivel hétévi kitartó udvarlás után végre elérte, hogy Stangerson kisasszony vőlegényének tekinthette magát. A menyasszony sem volt már egészen fiatal - körülbelül harmincöt éves lehetett -, de még feltűnően csinos jelenség.

Miközben öltöztem, átkiáltottam a szalonba Rouletabille-hoz, aki már türelmetlenkedett.

- Van valamilyen ötlete arra nézve, hogy miféle ember lehet a gyilkos?

- Igen - felelte -, ha nem is gondolom róla, hogy társaságbeli ember, de mindenesetre elég jó színvonalú osztályba tartozik... Persze ez csak impresszió...

- S mi kelti önben ezt az impressziót?

- Hát izé - felelte a fiatalember -, hát a zsíros sapka, a közönséges zsebkendő meg a durva cipőnyomok a padlón...

- Értem - szóltam közbe -, az ember nem hagyna ennyi feltűnő nyomot maga után, ha ezek a nyomok valóban az igazságra vezetnének!...

- Maga még sokra viheti, kedves Sainclair! - vonta le Rouletabille a következtetést.

3
VALAKI, AKI ÁRNY MÓDJÁRA HATOL ÁT AZ ABLAKTÁBLÁKON

Félórával később, Rouletabille és én, mindketten az orléans-i pályaudvar peronján voltunk, vonatunk indulására várva, mellyel Épinay-sur-Orge-ig akartunk jutni. Láttuk, hogy a corbeil-i bíróság is megjelenik, Marquet úr és írnoka képviseletében. A vizsgálóbíró úr az éjszakát írnokával együtt Párizsban töltötte, hogy a Scalában végignézze egy revücske főpróbáját, amelynek ő volt a titkos szerzője, ezzel az egyszerű írói névvel: Castigat Ridendo.

Marquet úr idestova az előkelő öregurak sorába lépett. Csaknem mindig nagyon udvarias volt, s gáláns modorú, szenvedélye pedig egész életében csak egyetlenegy volt: a színműírás. Bírói pályáján is voltaképpen csak azok az ügyek érdekelték igazában, amelyekből legalább egy jó felvonást lehetett kifacsarni.

Jóllehet, előkelő rokoni összeköttetéseinél fogva, bízvást törekedhetett volna a legmagasabb bírói méltóságokra is, ő a valóságban csak azért törte magát, hogy egyszer befutott szerző lehessen a romantikus Porte-Saint-Martin vagy a komoly Odéon színpadán. Ez az eszménykép juttatta aztán odáig, hogy öreg korára corbeil-i vizsgálóbíró maradt, s Castigat Ridendo néven egy nem éppen illedelmes egyfelvonásost adott a Scalának.

A "Sárga szoba" problémája, megmagyarázhatatlanságánál fogva, csábító lehetett egy ily "irodalmi" lélek számára. S valóban, derekasan is érdekelte Marquet urat, aki nem is annyira úgy vetette rá magát, mint egy igazságra szomjazó hatósági személy, hanem úgy, mint a drámai cselszövények kedvelője, akinek minden képessége a bonyodalom titokzatossága felé fordul, s aki semmitől se fél jobban, mint attól, hogy végre is el kell jutni a felvonás végéig, ahol minden kiderül.

Így történt, hogy mikor Marquet úr elénk került, éppen sóhajtva mondta írnokának:

- Jaj, kedves Maleine barátom, csak ez az építővállalkozó szét ne rombolja a csákányával ezt a gyönyörű rejtelmességet!

- Ne tessék félni - felelte Maleine úr -, az a csákány esetleg lerombolhatja a kerti lakot, de a problémát sértetlenül fogja hagyni. Én végigtapogattam a falakat, tanulmányoztam a mennyezetet és a padlózatot, s én értek hozzá. Engem nem lehet becsapni! Nyugodtak lehetünk. Nem fogunk megtudni semmit!

Miután így biztosította főnökét, Maleine úr egy diszkrét fejbiccentéssel jelet adott jelenlétünkről Marquet úrnak. A vizsgálóbíró összeráncolta a homlokát, s mikor a közelgő Rouletabille már kalapot is emelt, egy vonatfülke ajtajához sietett, s a fülkébe ugorva félhangosan odaszólt írnokához: "Csak újságírókat ne!"

- Helyes - felelte Maleine úr, és feltartóztatta útjában Rouletabille-t, nem akarván megengedni, hogy a vizsgálóbíró fülkéjébe juthasson.

- Pardon, uraim! Ez fenntartott szakasz...

- Újságíró vagyok, uram, az Époque munkatársa - felelte sűrű hajlongások s bocsánatkérések közt Rouletabille -, s pár szót kell váltanom Marquet úrral!

- Marquet úr a nyomozás ügyével van elfoglalva...

- Eh, az ő nyomozása az én számomra teljesen közömbös, higgye meg... Én nem az elgázolt kutyákról szóló cikkeket írom - jelentette ki a fiatal Rouletabille, s alsó ajka biggyesztésével végtelen megvetést fejezett ki a hírrovat-firkálók iránt. - Én színházi tudósító vagyok, s mivel ma este éppen a Scala-beli revüről kell egy kis beszámolót írnom...

- Tessék beszállni, uram - mondta helyet engedve az írnok.

Rouletabille már bent is volt a szakaszban. Követtem, s melléje ültem. Az írnok is beszállt, s bezárta az ajtót.

Marquet úr az írnokra sandított.

- Ó, uram - kezdte Rouletabille -, ne nehezteljen erre a derék férfiúra, ha át is hágtam az ön tilalmát. Én nem Marquet úrral óhajtanék beszélni, hanem Castigat Ridendóval! Engedje meg, hogy mint az Époque színházi munkatársa, szerencsekívánataimat fejezzem ki...

Rouletabille bemutatott a vizsgálóbírónak, s aztán maga is bemutatkozott.

Marquet úr nyugtalanul simogatta kecskeszakállát. Pár szóval tudtára adta Rouletabille-nak, hogy sokkal szerényebb szerző ahhoz, semhogy azt kívánná, hogy írói álnevéről fellebbentsék a fátyolt. Reményét fejezte ki, hogy az újságíró úr megtisztelő elismerése a darabíróval szemben nem fogja azt eredményezni, hogy a nagyközönség is megtudja, miszerint Castigat Ridendo nem más, mint a corbeil-i vizsgálóbíró.

- A drámaíró munkássága - tette hozzá némi habozás után -, árthatna a vizsgálóbíró tekintélyének... főleg itt, vidéken, ahol az emberek kissé maradiak...

- Ó, számíthat a diszkréciómra! - kiáltotta Rouletabille, tiltakozón emelve ég felé két kezét.

A vonat döcögni kezdett.

- Elindultunk! - kiáltotta a vizsgálóbíró meglepődve, hogy mi is vele utazunk.

- Igen, uram, az igazság útnak indult - mondta nyájas mosollyal a riporter -, útban van Glandier kastélya felé.... Pompás ügy, Marquet úr, pompás ügy!...

- Homályos ügy! Hihetetlen, kifürkészhetetlen, megmagyarázhatatlan ügy! A magam részéről csak attól félek, Rouletabille úr, hogy majd újságírók próbálkoznak a megfejtésével!

Barátom érezte a nyílt vágást.

- Igen - felelte egyszerűen -, ettől tartani lehet. Mindenbe beleütik az orrukat!... Ami engem illet, vizsgálóbíró úr, csak azt mondhatom, hogy igazán csak a véletlen, a puszta véletlen vetett az ön útjába, sőt, egyenesen az ön utazófülkéjébe.

- Hát hova utazik? - kérdezte Marquet úr.

- A Glandier-kastélyba - mondta Rouletabille rendületlen nyugalommal.

A vizsgálóbíró felugrott.

- Oda nem fog belépni, Rouletabille úr!

- Meg fogja akadályozni? - kérdezte barátom, harcra készen.

- Én? Dehogyis! Én nagyon szeretem a sajtót és az újságírókat! Ők, akárhogy is, nagyon kedves emberek! De Stangerson úr mindenkinek megtiltotta, hogy belépjen a kastélyba, amelyet erősen őriznek. Tegnap egyetlen újságíró se tudott behatolni Glandier rácskapuján.

- Annál jobb - felelte Rouletabille -, legalább magam érkezem.

Marquet úr a szája szélébe harapott, s látszott rajta, hogy makacs hallgatásba akar merülni. Csak akkor engedett föl kissé, mikor Rouletabille értésére adta, hogy egy "régi és meghitt barátunk" kezét akarjuk Glandier-ban megszorítani. Darzac Róbertet értette rajta, akit talán mindössze csak egyszer látott életében...

- Szegény Róbert! - folytatta a fiatal riporter. - Szegény Róbert! Talán bele is hal ebbe a dologba! Hisz úgy szereti Stangerson kisasszonyt!

- Csakugyan, a Darzac Róbert bánatát még nézni is iszonyú! - bökte ki, mintegy kedve ellenére, a vizsgálóbíró.

- De ugyebár remélhető, hogy Stangerson kisasszonyt megmentik az életnek?

- Reméljük... Atyja azt mondta tegnap, hogy ha a leánya elpusztul, ő is rögtön követi a sírba... Mily mérhetetlen veszteség volna a tudományra nézve!

- A halántékseb igen súlyos, ugyebár?

- Kétségkívül! De hallatlanul szerencsés véletlen, hogy nem feltétlenül halálos. Hiszen az ütés rettentő erővel történhetett!

- Tehát nem a revolver okozta a sebet? - kérdezte Rouletabille, diadalmas oldalpillantást vetve rám.

Marquet úr zavarba jött.

- Kérem, nem szóltam semmit, s nem is mondok semmit, egyáltalán semmit!

S az írnok felé fordult, mintha nem is ismerne bennünket.

De Rouletabille-t nem lehetett csak úgy lerázni. Közelebb húzódott a vizsgálóbíróhoz, s megmutatta neki a zsebéből előhúzott Matin-t.

- Van itt egy körülmény, vizsgálóbíró úr, amelyre nézve, azt hiszem, kérdést tehetek fel, minden indiszkréció veszélye nélkül. Tetszett olvasni a Matin tudósítását? Nemde, teljesen képtelen ez a cikk?

- A világért sem, uram...

- Ó, dehogyis nem! A "Sárga szobá"-nak csak egyetlen rácsos ablaka van, amelynek vasrudai érintetlenek, s egy ajtaja, amelyet be kellett törni... És mégse találták meg a gyilkost!

- Úgy van, uram, úgy van!... Ez éppen a bökkenő!

Rouletabille elhallgatott, s elkalandozott, ki tudja, miféle gondolatokba mélyedve... Így telt egy negyedóra.

Mikor ismét "visszatért" közénk, megint megszólalt, a vizsgálóbíróhoz fordulva:

- Milyen frizurát viselt akkor este Stangerson kisasszony?...

- Mit akar ezzel mondani? - kérdezte a vizsgálóbíró.

- Ez roppant fontos az ügyre nézve - felelte Rouletabille. - Nemde, középen elválasztott, halántékára simuló frizurája volt a kisasszonynak? Bizonyos vagyok benne, hogy ezen az estén, a merénylet estéjén, simára fésült hajat viselt!

- Nos hát, Rouletabille úr, ön alaposan téved - felelte a vizsgálóbíró. - Stangerson kisasszony haja, akkor este, éppen ellenkezőleg, felfelé volt fésülve, feje búbján kontyba. Ez volt a rendes hajviselete! A homlok és a halánték teljesen szabadon volt, biztosíthatom róla, mert körülményesen megvizsgáltuk a sérülést. Egy csöpp vér sem tapadt a hajzathoz, s a merénylet óta senki se nyúlt a kisasszony frizurájához...

- Bizonyos ez? Csakugyan bizonyos benne, hogy a merénylet éjszakáján Stangerson kisasszony haja nem volt simán lefésülve?

- Teljesen bizonyos vagyok benne - folytatta mosolyogva a bíró -, mert szinte most is a fülembe cseng, amint az orvos mondja, miközben a seb fölé hajlok: "Nagy kár, hogy a kisasszony a homlokáról felfésülve hordja a haját. Ha lefésült hajviselete lett volna, akkor az ütés sokkal kisebb erővel érte volna a halántékot." Mondhatom önnek, igazán különösnek találom, hogy ily fontosságot tulajdonít ennek a dolognak...

- Ah, ha a haja nem simult a halántékára - nyögte Rouletabille -, akkor igazán nem tudom, hogy mi lesz? Újra végig kell gondolnom az egészet...

S kétségbeesett mozdulatot tett a karjával.

- És a halántékseb igen borzalmas? - kérdezte újra.

- Rettenetes.

- Végre is miféle fegyverrel ejtették?

- Uram, ez a nyomozás titka.

- Megtalálták az illető fegyvert?

A vizsgálóbíró nem felelt.

- S a nyak sérülései?

A vizsgálóbíró kegyeskedett megmondani, hogy e tekintetben az orvosok véleménye is az, hogy a nyak sérülései súlyosak. Ha a gyilkos még pár másodpercig tovább szorította volna áldozata nyakát, Stangerson kisasszony belehalt volna a fojtogatásba.

- Az egész dolog, úgy, ahogy a Matin elbeszéli - kezdte újra elkeseredve Rouletabille -, egyre megfejthetetlenebbnek látszik számomra. Megmondhatná nekem, vizsgálóbíró úr, hány nyílás van a kerti lak épületén, értve az ablakokat és az ajtókat?

- Öt nyílás - felelte Marquet úr, miután kettőt vagy hármat köhintett, s elszánta magát arra, hogy beszélni fog, nem állhatván ellen a vágynak, hogy közölje az ügy hihetetlen titokzatosságát, amelyben ő nyomoz. - Öt ilyen nyílás van, melyek közül az előszoba ajtaja az egyetlen bejárat a kerti lakba, s ez is állandóan automatikusan zárva van, úgyhogy akár kívülről, akár belülről csak külön kulcs nyithatja ki. Két ilyen kulcs van, az egyik mindig Jacques apónál van, a másik pedig Stangersonnál. A kisasszonynak nincs rá szüksége, mert Jacques apó állandóan a kerti házban tartózkodik, egyébként pedig Stangerson kisasszony az egész napot úgyis atyja társaságában tölti. Mikor a négy ember a "Sárga szobá"-ba hatolt, amelynek ajtaját végre bedöntötték, az előszoba bejárat-ajtaja szokás szerint csukva volt, s az egyik kulcs Stangerson, a másik pedig Jacques apó zsebében volt. Ami viszont a kerti ház ablakait illeti, ilyen négy van. Ezek közül egy a "Sárga szoba" egyetlen ablakát képezi, másik kettő a laboratóriumból nyílik, a negyedik pedig az előszobából. A "Sárga szoba" ablaka, valamint a laboratórium ablakai mind egy oldalra néznek, a mezőség felé. Csak az előszoba ablaka nyílik a parkra.

- A gyilkos ezen az ablakon menekült a kerti lakból! - kiáltotta Rouletabille.

- Honnan tudja ezt? - kérdezte a vizsgálóbíró, különös tekintettel mérve végig barátomat.

- Később majd meglátjuk, hogyan ment ki a gyilkos a "Sárga szobá"-ból - mondta Rouletabille -, de a kerti lakból mindenesetre az előszoba ablakán át kellett távoznia!...

- No, de még egyszer, honnan tudja ön ezt?

- Ej, istenem!... ez olyan egyszerű! Abban a pillanatban, amint átlátjuk, hogy a kerti ház ajtaján át nem lehetett elmenekülnie, csakis azt tarthatjuk bizonyosnak, hogy valamelyik ablakon keresztül szabadult ki. Kell tehát, hogy legalább egy olyan ablak legyen, amelyiken nincs rács. A "Sárga szoba" ablakán vasrudak vannak, mert a mezőségre nyílik! Ugyanennél az oknál fogva bizonyára a laboratórium ablakát is rudak védik. Miután pedig a gyilkos mégis elmenekült, úgy gondolom, hogy kellett egy olyan ablakot találnia, amelyen nincsenek vasrudak, ilyen pedig az előszoba ablaka lehetett, mert az a parkra nyílik, vagyis a kastély telkének belső részére. Ez csak nem boszorkányság!...

- Úgy van - mondta a vizsgálóbíró -, de van valami, amit ön nem találhatott ki, és ez az, hogy bár csakugyan az előszoba az egyetlen, amelynek ablakán nincsenek vasrudak, mégis van rajtuk valami egyéb, mégpedig két jó erős vas ablakvédőtábla! Nos, ezek a vastáblalemezek ugyancsak be voltak zárva, mégpedig szintén belülről, vas tolózárral! S mégis, bizonyítékunk van rá, hogy a gyilkos valójában ezen az ablakon keresztül menekült ki! A fal külső oldalán s a vastáblákon vérnyomok, az ablak alatt pedig, kint, a kerti úton lábnyomok vannak, teljesen hasonlók azokhoz, melyeket a "Sárga szobá"-ban mértem le! Ezek bizonyítják, hogy a gyilkos erre inalt el. No de hogy tehette azt, ha egyszer a vastáblák belülről zárva maradtak! Úgy illant el, mint egy árny, az ablaktáblákon keresztül! S végül, az egészben az a legőrületesebb, hogy az ember megtalálja a gyilkos nyomát ott, ahol éppen elhagyja a kerti lakot, s ugyanekkor teljesen lehetetlen még csak halvány képet is alkotni arról, mily módon jött hát ki a "Sárga szobá"-ból, és hogyan tudta kierőszakolni, hogy a laboratóriumon át az előszobába juthasson. Igen, Rouletabille úr, ez az ügy megcsalja összes érzékeinket! Pompás kis ügy, mondhatom! Sokáig nem fogják még ennek a nyitját megtalálni! Remélem is!...

- Mit remél, vizsgálóbíró úr?...

Marquet úr kijavította a kifejezését:

- Nem remélem... csak úgy hiszem...

- Hátha az történt, hogy valaki becsukta az ablakot, mikor a gyilkos már elmenekült? - kérdezte Rouletabille.

- Bizonyára, e pillanatban én is ezt tartom természetesnek, bár teljesen érthetetlen, mert hiszen akkor bűntársra, vagy bűntársakra volna szükség... Ilyeneket pedig nem látok...

Némi hallgatás után még hozzátette:

- Ah, ha Stangerson kisasszony ma már elég jól érezné magát, hogy kihallgathassam!...

Rouletabille, gondolatai fonalát követve, új kérdésbe kezdett:

- És a padlás? Ott is kell lenni valami nyílásnak!

- Igaz, azt nem számítottam be a többi közé! Az a hatodik! Van odafent egy kis ablak, inkább olyan szellőzőnyílásféle, s mivel ez is a mezőségre néz, Stangerson arra is vasrudakat tétetett. Ezen a padlásablakon is, csakúgy mint a földszinti ablakon, érintetlenek a vasrudak, és a táblák, melyek természetesen befelé nyílnak, zárva voltak, mégpedig ugyancsak belülről. Különben sem találtunk semmi olyasmit, ami azt sejtetné, hogy a gyilkos a padláson át távozott.

- Ön tehát, vizsgálóbíró úr, nem kételkedik abban, hogy a gyilkos az előszoba ablakán keresztül menekült, ha nem is lehet tudni, miképpen?

- Minden erre vall...

- Magam is azt hiszem - hagyta helyben méltóságos komolysággal Rouletabille.

Kis ideig csend volt. Aztán a riporter újra megszólalt:

- Ha a gyilkosnak semmi nyomát nem méltóztatott találni a padláson, például semmi olyan kormos szélű talpnyomokat, mint a "Sárga szobá"-ban, akkor bizonyára arra az eredményre méltóztatott jutni, hogy aligha ő lopta el Jacques apó revolverét...

- A padláson csak Jacques apó nyomai találhatók - mondta jelentős fejmozdulattal a bíró.

Majd így kerekítette ki gondolatát:

- Jacques apó együtt volt Stangersonnal. S ez a szerencséje...

- Tehát mi is a Jacques apó revolverének a szerepe a drámában? Bizonyítottnak tekinthető, hogy ez a fegyver inkább a gyilkost sebezte meg, mint Stangerson kisasszonyt...

Erre a megjegyzésre, mely kétségkívül zavarba hozta, mit sem felelt a vizsgálóbíró, hanem elmondta nekünk, hogy a "Sárga szobá"-ban két revolvergolyót találtak, az egyiket a falban - abban a falban, melyen a véres férfikéz-lenyomat is volt -, a másikat a mennyezetbe fúródva.

- Ó, ó, a mennyezetbe fúródva? - ismételte halkan Rouletabille. - Csakugyan? A mennyezetbe fúródva? Ez igazán különös... a mennyezetbe fúródva!...

S némán pöfékelni kezdett, sűrű pipafüstbe burkolózva. Mikor megérkeztünk Épinay-sur-Orge-ba, a vállára kellett ütnöm, hogy felriasszam elmélyedéséből, s a peronra tessékeljem.

Itt a hatóság képviselője s írnoka elköszöntek tőlünk, mintegy jelezve, hogy éppen elég volt nekik belőlünk. Gyorsan egy bricskába ültek, mely már várta őket.

- Mennyi idő alatt jutunk innen gyalog a Glandier-kastélyba? - kérdezte Rouletabille egy vasúti alkalmazottól.

- Másfél óra... ha nem sietnek: egy és háromnegyed óra - felelte a vasutas.

Rouletabille az égre nézett, meg volt vele elégedve, s nyilván úgy hitte, hogy én is, mert karon fogott, s így szólt:

- Gyerünk!... Jót fog tenni egy kis séta!

- Nos - kérdeztem -, oldódik a csomó?

- Ó! - felelte. - Egyáltalán nem oldódik, sőt még kuszáltabb, mint azelőtt volt. Viszont igaz, hogy van egy ötletem!

- Ki vele!

- Ó, egyelőre semmit sem mondhatok... Az én ötletem legalább két személy számára jelent élet- vagy halálkérdést!

- Bűntársakra gondol?

- Nem gondolok bűntársakra...

Egy pillanatig hallgattunk, aztán újra kezdte:

- Igazán szerencse, hogy találkoztunk ezzel a vizsgálóbíróval és az írnokával... Lássa! Emlékszik, hogy mit mondtam magának a revolverről?...

Az utat bámulta, előrecsüggesztett fejjel. Kezeit zsebre dugta, és fütyörészett. Egy pillanat múlva mormogni hallottam:

- Szegény nő!...

- Stangerson kisasszonyon sajnálkozik?

- Igen, hiszen oly nemes nő, s oly méltó a részvétre!... Igen nagy jellem... úgy gondolom... úgy gondolom...