A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

I am Pilgrim

Bantam Press, 2013

Harmadik kiadás

Fordította

Tóth Attila

Copyright © Terry Hayes, 2012

Hungarian translation © Tóth Attila, 2016, 2017, 2025

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2016, 2017, 2025

Minden jog fenntartva.

Borítókép © Enrique Pellejer/Europress/Getty Images; Stephen Mulcahey/Arcangel

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Greskovits Endre

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót Jae Song tervének felhasználásával készítette Féder Márta

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-604-497-8

A mű kitalált történet, és a történelmi tényeket leszámítva minden, ami élő vagy már meghalt személyekre emlékeztet, pusztán a véletlen műve.

Egyetlen félelem sem olyan makacs és nehezen leírható, mint az, amit a kém tapasztal egy idegen országban.

John le Carré: Tükörútvesztő

Ezekbe a kétes utcákba csak olyanoknak szabad bemerészkedniük, akiknek nem kopott meg a szakmai jártassága, és akikben a megfelelő kurázsi is megvan.

Raymond Chandler: A gyilkolás egyszerű művészete

ELSŐ RÉSZ

Első fejezet

Vannak helyek, amelyekre egész életem során emlékezni fogok – a Vörös tér, ahogy forró szél süvít át rajta, anyám hálószobája a detroiti 8 Mile Road szegényebbik oldalán, örökbe fogadó szülők házának végtelennek tűnő kertjei, vagy ahogy egy férfi vár rám, hogy megöljön a „halál csarnoka” néven ismert romok között.

De semmi nem maradt meg jobban az emlékeim között, mint egy New York-i lakás egy lift nélküli bérházban – kopott függönyök, olcsó bútor és egy asztal, rajta tina és egyéb partidrogok tömegével. Az ágy mellett kézitáska, fekete bugyi, olyan kicsi, hogy talán egy levélborítékban is elférne, és egy pár pici Jimmy Choo cipő. Éppen úgy nem tartoznak a helyhez, mint ahogy a tulajdonosuk sem. Gazdájuk meztelenül fekszik a fürdőszobában – átvágott torokkal, arccal lefelé a fürdőkádban, amely tele van kénsavval, a szupermarketekben szabadon megvásárolható lefolyótisztítók aktív összetevőjével.

A DrainBomb nevű szer üres palackjai mindenütt szerteszét a padlón. Mivel senki nem figyel rám, nézegetni kezdem őket. Még mindegyiken ott az árcédula, amiből látom, hogy akárki ölte is meg a nőt, ügyelt rá, hogy a gyanú elkerülése érdekében vagy húsz különböző üzletben vegye meg őket. Mindig is hangoztattam, hogy az ember önkéntelenül is csodálja a dolgok alapos megtervezését.

A hely maga a káosz, és a zaj is óriási – rendőrségi rádiók erős hangja, a halottkém emberei kiáltoznak erősítésért, és egy spanyol anyanyelvű nő zokog. Lehet, hogy az áldozatnak a világon sehol egy ismerőse, de úgy tűnik, egy ilyen kép láttán valaki mindig zokog.

A fürdőkádban fekvő nő felismerhetetlen – a savban töltött három nap során személyiségjegyei mind eltűntek. Úgy vélem, pont ez volt a terv – akárki ölte meg, telefonkönyvekkel nyomta le a kezét. A sav nemcsak az ujjvégeken lévő bőrt marta szét, de a kéz csontjait is. Ha a New York-i rendőrségen a törvényszéki orvos szakértők nem tudnak azonosítani valakit a foglenyomata alapján, igencsak nagy bajban lesznek, hogy nevet tudjanak adni az áldozatnak.

Az olyan helyeken, mint amilyen ez, ahol az ember úgy érzi, hogy a falakból még mindig a bűn lehelete árad, a képzelet elég furcsa területekre kalandozhat el. Az arc nélküli fiatal nőről eszembe jutott egy nagyon régi Lennon/McCartney-szám Eleanor Rigbyről, a nőről, aki az arcát az ajtó melletti bödönben tartja. Gondolatban az áldozatot Eleanornak keresztelem el. A helyszínelőknek még mindig van munkája, de a csoportban mindenki biztosra veszi, hogy Eleanort szex közben ölték meg: a matrac félig lecsúszva az ágyról, összegyűrt lepedő, a verőérből kilövellt, megszáradt vér barna foltja pedig az ágy melletti asztalon. Az igazán beteges fantáziával megáldottak úgy vélik, hogy a férfi akkor vágta át az áldozat torkát, amikor éppen szeretkeztek. Ami az egészben a rossz, hogy talán igazuk is van. Függetlenül attól, hogyan állt be a halál, egyvalami megnyugtató lehet: a lány nem tudta, hogy mi történik – legalábbis az utolsó pillanatig nem volt vele tisztában.

Erről a tina, a kristályos amfetamin gondoskodott. Ahogy a szer kifejti hatását az agyban, attól az ember olyan kéjsóvár lesz, és olyan euforikus állapotba kerül, hogy képtelen megérezni a bajt. A hatás következtében a legtöbben semmi másra nem tudnak gondolni, csak arra, hogy legyen egy partnerük, akivel remek szexet élhetnek át.

A tina két üres tasakja mellett úgy néz ki valami, mint egy pici samponosflakon, amilyen a szállodai fürdőszobában van. Jelölés nincs rajta, és valami átlátszó folyadék van benne – feltételezem, hogy gina. Nagyon sokat lehet olvasni róla mostanában az interneten: nagy dózisban a Rohypnolt helyettesíti, és a segítségével meg lehet erőszakolni a partnert. A legtöbb zenés helyet elárasztották vele. Az italba elég egy kevés tina, és máris megszűnik minden szorongás, szólhat a muzsika. A ginának azonban megvannak a maga mellékhatásai is – megszűnnek a gátlások, és erősebb lesz a nemi élmény. Az utcán a szer egyik neve a „könnyű numera”. Ahogy Eleanor lerúgta a cipőjét, és kilépett rövid fekete szoknyájából, a július 4-i tűzijátékok robbanását képzelhette el maga körül.

Átvágom magam a sok ember között – senki nem ismer, idegen vagyok, aki a vállára veti drága zakóját, és akinek sok minden van a múltjában –, s megállok az ágynál. Kizárom gondolataimból a zajt, és elképzelem, ahogy a lány meztelenül, lovagló pózban ül a férfin. Húszas évei elején jár, remek test, és úgy gondolom, igencsak élvezi a helyzetet – a drogok koktélja az elsöprő erejű orgazmus felé röpíti, a testhőmérséklet az amfetamintól rohamosan emelkedik, a mell megduzzadt, a szívverés pedig, akárcsak a légzés, nagyon felgyorsul a szenvedély és a szerek hatására. A légzés zihálóvá válik, a nedves nyelv pedig önállósítja magát, és a lent lévő szájat keresi. A szex manapság nem az anyámasszony katonáinak való.

Az ablak előtti neonreklámok fénye rávetül a divatosan nyírt, szőke frizurára, és megcsillan a Panerai búvárórán. Igen, az óra hamisítvány, de ügyes munka. Ismerem ezt a nőt. Mind ismerjük – legalábbis ezt a típust. Találkozni velük a milánói új, hatalmas Prada áruházban, sorban állnak a Soho klubjai előtt, tejeskávét kortyolgatnak az avenue Montaigne cukrászdáiban – fiatal nők, akik a People magazinról azt hiszik, hogy híreket tudhatnak meg belőle, és úgy gondolják, hogy a hátukra tetovált japán szimbólum a lázadás jele.

Elképzelem a gyilkos kezét a mellén, ahogy hozzáér a mellbimbóba fűzött drágaköves karikához. A fickó a két ujja közé fogja, és meghúzza, hogy közelebb kerüljenek egymáshoz. A lány felkiált, hevesen – most minden pontja rendkívül érzékeny, főleg a mellbimbója. De nem bánja – ha valaki vadul akarja a dolgokat, akkor ez így van jól. A férfi testén lovagol, miközben az ágy fejtámlája ütemesen nekiütődik a falnak, és időnként a bejárati ajtóra néz – bezárta, és a lánc is a helyén van. Egy ilyen környéken ez a legkevesebb, amit az ember megtehet.

Egy rajz a vészkijárathoz vezető utat mutatja – az épület szálloda, de itt a Ritz-Carltonnal való minden rokonság véget is ér. A hely neve Eastside Inn – utazók, hátizsákos turisták vagy mentálisan zavartak laknak itt, bárki, aki húsz dollárt ki tud adni egy éjszakáért. Az ember addig maradhat, amíg csak akar – egy napig, egy hónapig vagy akár élete végéig –, és nincs másra szükség, csak két igazolványra, melyek közül az egyiknek fényképesnek kell lennie.

Az alak, aki a 89-es szobába költözött be, már elég rég itt lehetett – sörösdobozok az íróasztalon, négy üres palack, amelyekben valami tömény volt, és pár doboz zabpehely. Hifilejátszó és az éjjeliszekrényen pár CD, amelyeket futólag megnézek. Legalább azt meg tudom állapítani, hogy az illetőnek jó a zenei ízlése. A ruhásszekrény azonban üres. Úgy tűnik, hogy egyedül a ruháit vitte magával, amikor távozott, és a kádban lévő folyadékban hagyta a testet. A ruhásszekrény alján egy csomó szemét: régi újságok, egy üres doboz, amelyben csótányirtó volt, kávéfoltos falinaptár. Ezt felveszem. Minden oldalon fekete-fehér képek ókori romokról – a Colosseum, egy görög templom, Celsus könyvtára éjszaka. Egész jó képek. Az oldalak azonban üresek, egyiken sincs egy bejegyzés sem. Úgy tűnik, hogy sosem használták, hacsak nem kávéspohár alátétjeként, ezért visszadobom.

Megfordulok, és bele sem gondolva, inkább csak megszokásból, végighúzom az ujjam az éjjeliszekrényen. Különös: semmi por nincs rajta. Ugyanezt megteszem az íróasztallal, az ágy fejtámlájával és a hifilejátszóval. Az eredmény mindenütt ugyanaz – a gyilkos mindent letörölt, hogy ne maradjon ujjlenyomat. Rosszul tette, de amikor megérzem a szagát valaminek, és orromhoz emelem ujjamat, minden megváltozik. Egyfajta antiszeptikus spray szaga, olyan szeré, amelyet a kórházak intenzív osztályán használnak a fertőzés megelőzésére. Nemcsak a baktériumokat öli meg, de a DNS-t tartalmazó részecskéket is (izzadság, bőr, haj) elpusztítja. A gyilkos mindent lefújt vele a helyiségben, még a szőnyegre és a falakra is jutott belőle, így gondoskodott róla, hogy a New York-i rendőrség embereinek ne kelljen bajlódniuk a vizsgálatoknál használt porszívókkal.

Hirtelen teljesen megvilágosodik előttem, hogy nem mással, mint a könyvekből ismert emberöléssel állok szemben, olyannal, amelyet pénzért, kábítószerért vagy a nemi kielégülés vágyával követnek el. Gyilkosságként igazán figyelemreméltó.