A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Coco Mellors: Cleopatra and Frankenstein

4th Estate an Imprint of HarperCollinsPublishers,

London, 2022.

Második, javított kiadás

Fordította

Csonka Ágnes

Copyright © Coco Mellors, 2022

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Csonka Ágnes, 2024

Minden jog fenntartva

Borítókép © Vadim Cherenko / Getty Images

Szerzőfotó © Zoe Potkin

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Szerkesztette Bárdos Zsuzsa

A szöveget gondozta Tomka Eszter

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítóterv Féder Márta

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-604-758-0

Anyámnak, aki hitt

Hasíts ketté, mint egy diót

Vájd ki belőlem azt, ami üres

Maradjon az, ami termést hoz.

OMOTARA JAMES

Maradjunk éhesek még kicsit.

Ne bántsuk egymást, ha lehet.

MAYA C. POPA

ELSŐ FEJEZET

DECEMBER

A lány már a liftben állt, amikor a férfi belépett. A férfi biccentett, aztán megfordult, és hangos csattanással behúzta a vasajtót. A Tribeca egyik átalakított gyárépületében voltak, ahol szokatlan módon még most is teherlift működött. Csak ők ketten álltak ott egymás mellett, és maguk elé bámultak, miközben a szerkezet mozgásba lendült. Az ajtó fémrácsa előtt elsikló betonfalat figyelték.

– Te miért mész ki? – A férfi a kérdést a levegőhöz intézte, anélkül, hogy a lány felé fordult volna.

– Tessék?

– Engem jégért küldtek – folytatta a férfi. – Neked mit kell venned?

– Ó, semmit. Megyek haza.

– Fél tizenegykor, szilveszter este? Ez vagy a legszomorúbb, vagy a legbölcsebb dolog, amit valaha hallottam.

– Akkor a kedvemért mondjuk azt, hogy a legbölcsebb – felelte a lány.

A férfi ezen nagyvonalúan felnevetett, bár a lány nem érezte különösebben szellemesnek a megjegyzését.

– Brit vagy? – kérdezte a férfi.

– Londoni.

– Olyan érzés hallgatni téged, mint amikor az ember beleharap egy Granny Smith almába.

Most a lány nevetett fel, kevésbé önfeledten.

– Az milyen érzés?

– Egy szóval? Harsogó.

– És más, mint egy Pink Ladybe vagy egy Golden Deliciousbe harapni?

– Egy almaszakértő. – A férfi elismerően bólintott. – De őrültség lenne azt sugallni, hogy a kiejtésed akár csak nyomokban is emlékeztet egy Golden Deliciousre. Az egy amerikai középnyugati akcentus.

Halk csattanással leértek a földszintre. A férfi kinyitotta az ajtót, és maga elé engedte a lányt.

– Különös ember – szólt hátra a lány.

– Tagadhatatlan. – A férfi előreszaladt, hogy kinyissa előtte az épület ajtaját. – Elkíséred ezt a különös embert a boltba? Muszáj hallanom tőled még pár szót.

– Például mit?

– Például azt, hogy aluminium.

– Az alumíniumra gondolsz?

– Á, ott van! – A férfi a füle mögé kapta a kezét gyönyörűségében. – Az a hosszú magánhangzó! A-lu-mí-ni-um. Teljesen kikészít.

A lány igyekezett szkeptikusnak tűnni, de a férfi látta rajta, hogy szórakoztatja a párbeszéd.

– Könnyen kikészülsz – jegyezte meg a lány.

A férfi ekkor meglepetésére megállt, hogy ezt őszinte komolysággal átgondolja.

– Nem – szólalt meg végül. – Nem készülök ki könnyen.

Az utcán álltak. Szemben, egy neonfényreklámokat árusító üzlet előtt sárgában, rózsaszínben és kékben fürdött a járda. MILLER LITE. ÉLŐ SZTRIPTÍZ. FEST ÉS TISZTÍT.

– Merre van? – kérdezte a lány. – Jól jönne még egy doboz cigi.

– Úgy két sarokra, arra. – A férfi kelet felé mutatott. – Hány éves vagy?

– Huszonnégy. Elég idős ahhoz, hogy dohányozzak, ha esetleg rám akarnál szólni, hogy nem kéne.

– Tökéletes életkor a dohányzáshoz – felelte a férfi. – Elraktározott idő, mely megold és kielégít. Így szól a Larkin-vers?

– Jaj, ne idézz nekem verseket! Még véletlenül én készülök ki.

– „A villamos testet énekelem! – szavalta fennhangon a férfi. – Seregestől ölelnek, akiket szeretek, és én is ölelem őket”{1}

– Bla-bla-bla! Ezt nem hallgatom tovább!

A lány a fülére szorította két tenyerét, és futva indult el a férfi előtt az utcán. Egy diadalmas popszámot bömböltető kocsi száguldott el mellette. A férfi a lámpánál utolérte a lányt, ő pedig óvatosan leengedte a kezét. Rózsaszín hasítottbőr kesztyűt viselt. Az arca is rózsaszínű volt.

– Ne aggódj, csak ennyire emlékszem belőle – szólalt meg a férfi. – Biztonságban vagy.

– Le vagyok nyűgözve, hogy egyáltalán emlékszel belőle valamire.

– Idősebb vagyok nálad. Az én generációmnak ezeket még kívülről meg kellett tanulnia az iskolában.

– Mennyire idős?

– Idősebb. Mi a neved?

– Cleo – felelte Cleo.

A férfi bólintott.

– Illik rád.

– Hogyhogy?

– Kleopátra, a férfiak legnagyobb kicsinálója.

– De én simán csak Cleo vagyok. Téged hogy hívnak?

– Frank – felelte Frank.

– Ez minek a rövidítése?

– Semminek. Mi a fenének lehetne a Frank a rövidítése?

– Nem is tudom. – Cleo elmosolyodott. – Frankfurti virsli, frankofónia, Frankenstein…

– A Frankenstein jól hangzik. Szörnyek teremtője.

– Szörnyeket teremtesz?

– Olyasmi – felelte Frank. – Reklámokat készítek.

– Biztos voltam benne, hogy író vagy – jegyezte meg a lány.

– Miért?

– Harsogó – vonta fel a szemöldökét Cleo.

– Alapítottam egy reklámügynökséget – folytatta Frank. – Hozzánk jönnek azok, akik íróként nem boldogulnak.

Tovább gyalogoltak, amíg meg nem találták a nonstop nyitva tartó, kivilágított boltot a sarkon, előtte kétoldalt vödrökben nehéz fejű rózsák és habos szegfűk sorakoztak. Frank kinyitotta Cleo előtt a csilingelő ajtót. Az üzlet vakító neonfényében néztek először nyíltan egymásra.

Frank Cleo becslése szerint a harmincas évei végén vagy a negyvenes évei elején járt. Kedves szeme van, ez volt Cleo első gondolata. Amint találkozott a tekintetük, azonnal mosolygós ráncokba húzódott. A hosszú, seprűs szempillák hozzáértek a szemüveg lencséjéhez, meglepő lágyságot kölcsönözve szögletes arcának. Gyapjúszerű, sprőd, göndör, sötét, a fejtetőn enyhén ritkuló haj. Most, hogy magán érezte a lány tekintetét, zavartan végigsimított rajta. A bőre a keze fején és az arcán is szeplős, a tél ellenére napbarnított. Színben passzolt a jól szabott kabátba betűrt vörösesbarna kasmírsálhoz. Egykori táncosra jellemző, vékony, energikus alkata volt – takarékosságot és intelligenciát sugalló test. Cleo elismerően elmosolyodott.

Frank visszamosolygott rá. A többséghez hasonlóan neki is a lány haja tűnt fel először. Aranyszínű függönyként hullott a vállára, és szétnyílva felfedte a várva várt első felvonást: az arcát. Az arca pedig önmagában kész dráma volt. Frank ösztönösen érezte, hogy órákon át el tudná nézni. Cleo vastag fekete tussal húzta ki a szemhéját a 60-as évek stílusában, a vonal végét apró aranycsillag díszítette. Az arcát is valamiféle aranyosan csillámló púder fedte: úgy csillogott a fényben, mint a pezsgő. Nehéz báránybőr kabátot viselt, az imént látott rózsaszín hasítottbőr kesztyűvel, a fején pedig fehér gyapjúbarettet. Krémszínű, hímzett cowboycsizmát vett fel hozzá. Minden átgondolt volt rajta. Frank, aki élete nagy részét szép emberek társaságában töltötte, még soha nem találkozott hasonló külsejű nővel.

Cleo zavarba jött, hogy Frank leplezetlenül bámulja, és elfordult, hogy szemügyre vegyen egy szerencsétlenségére épp konzerv macskaeledellel megrakott polcot. Aggódott, hogy túlságosan erős sminket visel, és úgy néz ki a fényben, mint egy bohóc.

– Testvér – szólt oda Frank a pult mögött álló férfinak. – Boldog új évet!

A férfi felpillantott az újságból, amelyben épp a szülőhazája kormánya által szentesített kínzásokról olvasott egy cikket. Nem értette, miért gondolja ez a fehér ember, hogy testvérek, de aztán elmosolyodott.

– Neked is – felelte.

– Merre van a jég?

– Nincs jég – vont vállat az eladó.

– Melyik élelmiszerboltban nem árulnak jeget?

– Ebben – válaszolta a férfi.

Frank megadóan emelte fel a kezét.

– Oké, nincs jég. – Cleo felé fordult. – Kérsz cigit?

Cleo már végignézte a polcon sorakozó cigaretták árát. Elővette a tárcáját – Frank észrevette, hogy valójában nem is tárca, hanem egy cigarettapapírral kitömött bársonyzacskó. Hosszú ujjai tétován belekotortak.

– Tudja, mit? – szólalt meg. – Van itt pár sodrópapír. Csak egy zacskó dohányt kérnék. Egy kis zacskót. Mennyi lesz?

Frank az eladót nézte, aki teljes testtel Cleo felé hajolt, amikor a lány megszólította. Mint amikor egy gleccser jege belezuhan a tengervízbe: elolvadt.

– Gyönyörű lány – motyogta. – Mennyit akarsz érte fizetni?

Cleo nyakán vörös pír indult el felfelé.

– Hadd hívjalak meg erre – szólt közbe Frank, és lecsapta a hitelkártyáját a pultra. – És… – Felkapott egy tábla tejcsokoládét. – Még erre is. Ha esetleg megéheznél.

Cleo hálás pillantást vetett rá, de nem tétovázott.

– Egy csomag Caprit kérek – közölte. – A rózsaszínt.

Kilépve végigpásztázta az utcát.

– Ma este nem fogsz taxit kapni – jegyezte meg Frank. – Merre laksz?

– Az East Village-ben – felelte a lány. – A Tompkins Square Park közelében. De gyalog megyek, nincs túl messze.

– Elkísérlek – jelentette ki Frank.

– Nem, dehogy! – tiltakozott a lány. – Nagyon meszsze van.

– Nem azt mondtad, hogy nincs messze?

– Lemaradsz az éjfélről.

– Leszarom az éjfelet – vágta rá Frank.

– És a jég?

– Igazad van. A jég fontos.

Cleo arca megnyúlt. Frank felnevetett. Elindult északi irányba, így a lánynak nem volt más választása, mint követni. Frank oldalra pillantva látta, hogy a lány ott trappol mellette, és lelassított.

– Nem fázol?

– Ó, dehogy! – felelte a lány. – És te? Nem kéred a chapeau-mat?

– A midet?

– A sapkámat. Barett, úgyhogy általában franciául beszélek vele.

– Beszélsz franciául?

– Csak kicsit. Olyanokat tudok mondani, hogy „Chocolat chaud avec chantilly”, meg „C’est cool mais c’est fou”.

– Ez mit jelent?

– „Forró csokoládé tejszínhabbal”, és „Ez menő, de őrült”. Mindkettő meglepően hasznos mondat. Szóval kéred?

– Nem hiszem, hogy nekem jól áll a barett.

– Butaság – felelte Cleo. – Sapka az egész világ.

– Tudod, mit? – Frank leemelte a sapkát Cleo fejéről, és a sajátjára húzta. – Igazad van.

– Magnifique – vágta rá a lány. – Allez!

Kelet felé mentek tovább, Chinatown irányába. Egy csapat nő dülöngélt el mellettük, mind ezüstcilindert és 2007-et formázó, vicces napszemüveget viseltek. Egyikük épp Frank feje mellett fújt bele a papírtrombitájába, mire a csoport ujjongásban tört ki. Frank lekapta a fejéről a sapkát.

– Ünneprontó lenne, ha azt mondanám, hogy utálom a szilvesztert? – kérdezte.

Cleo vállat vont.

– Én általában csak a holdújévet szoktam megünnepelni.

Frank várt, de a lány nem fejtette ki bővebben.

– Na és számodra mi volt a legjobb a tavalyi évben? – kérdezte végül.

– Csak egy dolog lehet?

– Bármi lehet.

– Jesszus, hadd gondolkozzak! Hát, átváltottam egy olyan antidepresszánsra, ami lehetővé teszi, hogy újra orgazmusom legyen. Ez jó fejleménynek tűnt.

– Hűha! Oké, nem erre számítottam. Remek hír.

– Klitorálisan és hüvelyben is. – Cleo felemelte a két hüvelykujját. – És veled mi a helyzet? Neked mi volt az elmúlt év fénypontja?

– Jó ég, semmi ehhez fogható.

– Nem kell, hogy ennyire személyes legyen! Bocs, az enyém elég bizarr. Zavarba is jöttem.

– A tiéd tök jó! Ez nagy dolog. Én régimódian kezelem a nyomorúságomat, nagy adag alkohollal és elfojtással.

– És használ?

Frank ugyanúgy felemelte a két hüvelykujját menet közben.

– Egyébként szerintem imponáló, hogy törődsz magaddal – jegyezte meg.

Újabb ünneplő csoport jött szembe, szétválasztotta őket, a kiabálásuk elnyomta az utolsó mondatot. Frank megkerülte őket, visszatért Cleo mellé, és elismételte.

– Kedves tőled. Csak sok a… – A lány bizonytalanul a járdán heverő szemétkupac felé intett. – Probléma a családomban. Vigyáznom kell magamra. – Köhintett. – Na mindegy. Mesélj te az idei évedről!

– A legjobb pillanat az elmúlt évből? Valószínűleg csak a munkával kapcsolatos dolgok. Nyertem egy díjat egy reklámért, amit én rendeztem. Az nagyon jó érzés volt.

– Ez csodálatos! Milyen díjat?

– Cannes-i Arany Oroszlánnak hívják. A szakmámban elég nagy dolognak számít. Igazából ostobaság.

– Dehogyis! Én szeretnék valamiért díjat nyerni.

– Fogsz – jelentette ki Frank magabiztosan.

Elhaladtak két idegennek tűnő férfi mellett, épp egy falat pisiltek le mindketten, barátságos csendben. Frank a kezét nyújtotta Cleónak, aki átugrotta a dupla vizeletfolyamot. A lány a fejét csóválta.

– Férfiak!

A keze elidőzött Frank kezében, aztán elhúzta, és belekotort a táskájába.

– Na és – szólalt meg a férfi. – Van valaki konkrét, akivel, ööö, orgazmusod szokott lenni?

Frank igyekezett a „kíváncsi barát” hangnemét megütni, de aggódott, hogy inkább „aggódó szexuális egészségügyi tanácsadónak” hangzott.

– Klitorális és hüvelyi is? – ugratta Cleo.

Frank krákogott egyet.

– Igen… Ezekre gondoltam.

Cleo ravaszul rásandított.

– Most csak én magam.

A férfi önkéntelenül is elvigyorodott. A lány felnevetett.

– Á, tetszik a gondolat, mi? Na és veled mi a helyzet? A te korodban nem elvárás, hogy nős legyél?

– Nem, azt a törvényt már átírták – felelte Frank. – Már nem kötelező.

– Hála istennek! – jegyezte meg Cleo, és rágyújtott.

Észak felé kanyarodtak, a Broome Street irányába, szobanövényeket és jóslást, csillárokat és ipari méretű konyhai keverőgépeket árusító üzletek mellett gyalogoltak el. Az újévi fogadalmakról beszélgettek; arról, hogy mi van egy Old Fashioned-koktélban; és arról, hogy kit ismertek a partin (Cleo egy embert; Frank mindenkit). Szóba került a parti házigazdája, egy Santiago nevű, ünnepelt perui séf, akit Frank már húsz éve ismert. Cleo szobatársa hostess volt Santiago éttermében, így kapta a meghívást, bár a szobatárs nem sokkal az ő érkezése után lelépett egy izlandi performance-művésszel. Szóba került még Pina Bausch, Kara Walker, Paul Arden, Stevie Nicks és James Baldwin.

– Hans Ulrich Obrist kurátornak van egy esszégyűjteménye, amit imádok – jegyezte meg Cleo. – Az a címe: Éles nyelvek, beszédes ajkak, nyitott szemek… a többire nem emlékszem.

– Kicsit sem volt bőbeszédű.

– Á, olvastad?

– Nem, csak ez a cím… hagyjuk. Többet kellene olvasnom – ismerte el Frank.

Cleo vállat vont.

– Csak vegyél egy könyvet, és olvasd el.

– Értem. Erre nem is gondoltam.

– Mindenesetre az egyik esszéjében arról ír, az alapján lehet megállapítani, mennyire odaadó szerető valaki, hogy mennyire kíváncsi. Konkrétan meg kell számolnod magadban, hány kérdést tesz fel neked egy perc alatt. Ha négyet vagy többet, akkor szívesen kényeztet.

– És ha egyet sem?

– Akkor nagyjából biztos, hogy nem nyal puncit. Vagy farkat, ha neked az jön be.

– Puncit – vágta rá Frank. – Nekem az jön be.

A lány pillantásán megint látszott, hogy jól szórakozik.

– Gondoltam.

– És neked?

– Hogy mi jön be? A farok. – Felnevetett, aztán félrebillentette a fejét, és elgondolkodott. – Talán egy kis puncival. De csak egy kevéssel. Épp csak annyival, amennyi egy retikülben elfér.

Frank bólintott.

– Egy pakknyi punci.

– Pontosan. Szemben, mondjuk, egy koffernyi kukival.

– Egy batyunyi bránerrel.

– Egy hordónyi hímtaggal.

– Egy bőröndnyi bögyörővel.

Cleo arca felragyogott a nevetéstől, aztán a kezébe temette, mintha elfújna egy gyufát.

– Jó ég, úgy hangzom, mint egy ragadozó. Váltsunk témát, kérlek!

– Szóval… – Frank mély levegőt vett. – Mivel foglalkozol? Hol születtél? Mikor költöztél New Yorkba? Vannak testvéreid? Mikor van a születésnapod? Mi a horoszkópod? A talizmánod? Hányas a lábad?

Cleóból újra kitört a nevetés. Frank elvigyorodott.

– Na, gyerünk! – nógatta. – Hol születtél?

– Ezt tényleg mind tudni akarod rólam?

– Mindent tudni akarok rólad – felelte Frank, és meglepődve konstatálta magában, hogy komolyan is gondolja.

Cleo elmesélte neki, hogy gyerekkorában sokat költözött, de a családja végül Dél-Londonban telepedett le. A szülei tinédzserkorában váltak el, kellemes modorú, de távolságtartó mérnök apja hamarosan újranősült, és örökbe fogadta az új felesége fiát. Az édesanyja Cleo Central Saint Martinson töltött utolsó egyetemi évében halt meg. De erről még mindig nem képes beszélni. Odahaza nem voltak közeli rokonai, és emiatt gyökértelennek érezte magát, de – tette hozzá gyorsan – teljesen szabadnak is.

Mivel semmi sem kötötte Londonhoz, és az anyja után örökölt némi pénzt, ami fedezett egy repülőjegyet és két év olcsó albérletet, megpályázott egy festőösztöndíjat egy New York-i egyetemen. Huszonegy évesen érkezett ide. Számára a mesterképzés két év zavartalan körforgást jelentett az ágya, a festővászon, a bárok, mások ágya, majd újra a vászon között. Előző tavasszal diplomázott, és azóta szabadúszó textiltervezőként dolgozott egy divatháznak. A fizetés nem volt túl jó, és nem nyújtottak egyéb juttatásokat sem, de elég pénze és szabadideje maradt ahhoz, hogy kibérelhessen egy nagy szobát az East Village-ben, amit műteremként is használt. A legnagyobb félelme jelenleg az volt, hogy nyár elején lejár a diákvízuma, és nem tudta, mihez kezdjen utána.

– Mindennap festesz? – tudakolta Frank.

– Mindenki mindig ezt kérdezi. Igyekszem. De nehéz.

– Miért?

– Néha a folyamat olyan, mintha… Tudod, mint amikor rendet raksz a ruhásszekrényben…

– A gardróbban?

– Igen, a gardróbban, te amerikai. Először mindent elő kell venni, és van egy pillanat, amikor körülnézel, és totális a rendetlenség. És az jár a fejedben: „Basszus, minek kezdtem bele? Rosszabb, mint volt.” Aztán lassan, egyenként mindent a helyére teszel. De mielőtt rendet teremtenél, rendetlenséget kell csinálnod.

– Eddig tudom követni.

– Ilyen nekem a festészet. Elkerülhetetlenül eljön a pillanat, amikor mindent előrángatok magamból, és csak… káosz van a vásznon. Úgy érzem, hogy kár volt belekezdenem. De aztán folytatom, és a dolgok valahogy megtalálják a helyüket. Tudom, hogy kész vagyok vele, mert érzem a kattanást, ami azt jelenti, hogy minden a helyére került. Minden ott van, ahol lennie kell. Totális béke.

– Meddig tart ez?

– Kábé hét és fél másodpercig. Aztán elkezdek gondolkodni a következő képen.

– Kimerítőnek hangzik – jegyezte meg Frank.

– De az a hét és fél másodperc…

A lány drámai pillantással nézett fel az égre. Frank várt.

– Ahogy te mondanád, kikészít – tette hozzá végül.

Egy szmokingot és zöld tollboát viselő férfi mellett mentek el, aki épp egy tűzcsap fölött öklendezett.

– Szerintem ideje, hogy a tollboa újra divatba jöjjön – jegyezte meg Cleo.

– Szerintem te egy kivételes ember vagy – válaszolta Frank.

– Nem ismersz eléggé ahhoz, hogy ezt mondd – felelte Cleo láthatólag örömmel.

– Jól meg tudom ítélni az ilyesmit.

– Akkor kénytelen leszek hinni neked.

Little Italybe értek, ahol az utcákat látszólag egyforma olasz éttermek szegélyezték, piros kockás abroszokkal és tésztával teli műanyag tálakkal a kirakatban. A fejük fölött világító piros, fehér és zöld izzósorokból hosszúkás fényszilánkok hullottak az utcára. Egy harmadik emeleti lakás ablakában többen dohányoztak egy ablakban, a sziluettjük kirajzolódott a szoba sárga fényében.

– Boldog új évet! – kiabáltak lefelé csak úgy általánosságban.

Cleo és Frank most egy csendes sarki pizzázó mellé ért, ahol egy férfi műanyag székeket pakolt egymásra éjszakára.

– Kérsz egy szeletet? – kérdezte Frank.

Cleo a táskája bojtjait babrálta.

– Nincs nálam kápé.

– Majd én kifizetem – felelte a férfi.

– Cseréld ki a mondatban a pizzát rám – szólt vissza a lány könnyed hangon –, máris feltárul az igazság.

– Te azt hiszed, hogy téged veszlek meg?

– Mélyen legbelül minden férfi meg akarja venni a nőket, nem?

– Te ezt tényleg elhiszed?

– Hát, nem kizárt.

– Ez hihetetlenül igazságtalan.

– Oké, mondd el, miért tévedek.

Frank szembefordult vele, és lassan kifújta a levegőt. Tényleg csak egy szelet pizzát akart venni.

– Úgy gondolom, hogy minket, férfiakat arra tanítanak, hogy vegyünk dolgokat a nőknek, igen. Nem azért, mert birtokolni vagy irányítani akarjuk őket, hanem azért, mert így ki tudjuk mutatni az érdeklődésünket vagy a törődésünket, anélkül, hogy komolyabban kimutatnánk, nem is tudom, a sebezhetőségünket. Minket nem tanítottak meg úgy kommunikálni, mint titeket. Mi nagyon korlátozott, primitív eszközöket kapunk, hogy kifejezzük magunkat, és igen, baszki, a meghívás kajára az egyik ilyen eszköz. De a nők ezt el is várják tőlünk…

Cleo türelmetlenül ugrándozott, készen, hogy közbevágjon, de Frank felemelte a kezét: eltökélte, hogy befejezi.

– Ez mindkét félre érvényes. Te azt mondod, hogy meg akarlak vásárolni, de meg lennél sértve, ha nem ajánlanám fel, hogy én fizetek.

– Dehogyis! – csattant fel a lány. – És csakis azért hagyom, hogy fizess, mert most épp extrán le vagyok égve.

– Szóval akkor mégis én fizetek? Látod, szerintem emiatt kamu az egész. Mindkettőt akarod. Elvhű akarsz lenni, aki felette áll ennek, de amint ez az álláspont kényelmetlenné válik számodra, nem okoz gondot, ha egy férfi fizet.

– Te most viccelsz velem? Esetleg nem a nemek közötti bérszakadék miatt nincs pénzem, vagy a sokévnyi rendszerszintű szexizmus miatt, ami korlátozza a munkalehetőségeimet, vagy mert a legutóbbi bébiszitter állásomat azért kellett felmondanom, mert az apuka egyfolytában nyomult rám, vagy…

Most Franken volt a sor, hogy türelmetlenségében ugrándozni kezdjen.

– Nem emiatt nincs pénzed! Azért nincs pénzed, mert huszonnégy éves vagy, és művész, aki részmunkaidőben dolgozik! Nem okolhatod minden problémádért azt, hogy nő vagy!

Cleo egészen közel hajolt Frank arcához, és olyan halkan suttogott, hogy szinte lehelte a szavakat. Frankben feltámadt az őrült remény, hogy a lány mindjárt megcsókolja.

– De igen – jelentette ki Cleo.

Frank sarkon fordult, és besétált a pizzériába.

– Menő vagy – szólt hátra a lánynak. – De őrült.

– Franciául jobban hangzik! – kiabálta vissza Cleo.

Újabb cigarettára gyújtott, és úgy toporzékolt a járdán, mint egy nyugtalan versenyló. Megfordult benne, hogy faképnél hagyja a férfit, csak hogy bosszantsa, de tudta, hogy azonnal megbánná. Nem volt mit tenni, csak állni és dohányozni. Frank két szelet pizzát rendelt, és aggódva pillantott hátra, hogy a lány még odakint van-e. Már eldöntötte, hogy ha Cleo elmegy, utánafut és bocsánatot kér tőle. De még mindig ott látta a lány szőke fejét, most már füstfelhővel körülvéve.

Kilépve átnyújtott neki egy pizzaszeletet. Borostyánszínű olajcsík csorgott végig a vékony papírtányéron.

– Tessék – szólalt meg. – Kárpótlásul a rendszerszintű szexizmus éveiért.

– Pöcsfej – vágta rá Cleo, és beleharapott a pizzába.

– Amerikában vagy – felelte Frank. – Itt simán csak seggfej vagyok.

A kezükben a pizzával sétáltak felfelé az Elizabeth Streeten. Egy bár előtt egy pár állt a lámpafény tócsájában, időtlen, kétszereplős drámát adtak elő. A nő a mellkasához szorította a magas sarkúját, és elnyújtott, éles hangon sírt, miközben a barátja a vállát rázta, és azt ismételgette:

– Hallgass meg, Tiffany, hallgass meg, Tiffany, hallgass meg, Tiffany…

– Nem szívesen mondom ezt – súgta oda Frank, miközben elmentek mellettük –, de nem hiszem, hogy Tiffany meghallgatja.

Cleo hátrafordult, és visszanézett rájuk.

– Szerinted minden oké?

– Nem lesz baj. A párok egyik legkedveltebb időszaka a veszekedésre a szilveszteréjszaka. Tűzijáték és veszekedés. A jó szilveszter két alapfeltétele.

– Nekünk ez volt az első veszekedésünk? – kérdezte Cleo.

Frank odanyújtott neki egy szalvétát.

– Nem tudom – felelte. – A cipődet nem vetted le.

Cleo felkuncogott.

– Ennél sokkal több kellene ahhoz, hogy leráncigáljam a cowboycsizmámat. – Összegyűrte a szalvétáját, és szakszerűen belepöckölte egy szemetesbe a sarkon. – A veszekedés amúgy is jó dolog lehet. Nézd meg Frida Kahlót és Diego Riverát. Elváltak, újra összejöttek, aztán megint szétmentek…

– De belegondoltál valaha, hogy esetleg annak ellenére tudtak művészit alkotni, hogy veszekedtek, nem pedig amiatt?

– Kit érdekel? – felelte Cleo két falat között. – A lényeg az, hogy alkottak.

Frank szórakozottan bólintott. Elvette a lánytól a papírtányért, és a sajátjával együtt egy csinos négyzetet hajtogatott belőle. Remélte, hogy hamarosan találnak egy szelektív kukát.

– Iszonyúan szeretnék eljutni a mexikóvárosi házukba – jegyezte meg Cleo.

– Sorban állnak előtte a turisták – felelte Frank. – És tele van tiltótáblákkal.

– Szar ügy. – Cleo csüggedtnek tűnt.

– De attól még érdemes megnézni – tette hozzá gyorsan Frank. – Ott az a bekeretezett lepkegyűjtemény Kahlo ágya felett, amiről Patti Smith verset írt. És persze az összes ruhája. Fantasztikus stílusa volt, mint neked.

Cleo boldogan mosolygott a bókon.

– Azokat szívesen megnézném.

– Menjünk el jövő héten! – szólalt meg Frank. – Az egész város csupa művészet. Tökéletes hely számodra.

– Jövő héten? Csak úgy?

– Persze. Miért ne? Az irodát bezártam, és több ezer repülős kilométerem van, amit el kéne használnom.

– Oké – nevetett a lány. – Benne vagyok. – Megrázta a haját. – Mexikóváros, baszki!

Frank, aki eddig úgy tervezte, hogy egész jövő héten az üres irodában fog dolgozni, sosem volt az a spontán útra kelő típus, de tetszett neki a gondolat, hogy képes lenne rá. A pénze megvolt hozzá, csak épp az indíttatása nem. És itt volt Cleo, akinél ez pont fordítva állt fenn. Egyszerre fordultak egymás felé. A férfi tétovázott, aztán magához húzta a lányt egy ölelésre. Cleo hajának szappan-, mandula- és cigarettaszaga volt. Frank mellkasán pedig nedves gyapjú és egy drága kölni illatát lehetett érezni, amit a lány felismert, egy vaníliával édesített dohányillat volt.

– És nem akarlak megvásárolni – tette hozzá Frank, miközben elengedte. – Csak szeretném együtt látni veled.

– Tudom – felelte a lány. – Én is szeretném együtt látni veled.

Átmentek a Bowery túloldalára, és átsétáltak az East Village-en, ahol az utcán a vidámság enyhén agresszív felhangot kapott. Emberek ordítoztak bárok előtt, zuhantak ki és be kapualjakon. Újabb párok veszekedtek utcasarkokon. A park bejáratánál egy csapat kopott katonai cuccokba és szegecses bőrdzsekibe öltözött crust punk állt, csillagszórót lengettek szelíden lelapult tarajuk felett. Egy anarchista kendővel feldíszített pitbull emelte fel a fejét párnás mancsáról, és néma ámulattal nézte a lehulló szikrákat.

Megérkeztek egy omladozó emeletes házhoz a St. Mark’s Place-en. A bejárati ajtó füstüvegét ellepték az érthetetlen graffitik. Frank nem először tűnődött el azon, hogy vajon mit gondolnak ezek a névtelen firkászok, milyen nyomot hagynak maguk után. Cleo most újra szégyenlősen fordult oda hozzá.

– Van kedved leülni velem az előcsarnokban?

– Miért az előcsarnokban?

Cleo a kezébe temette az arcát.

– Mert szebb, mint a lakásom – felelte az ujjai között.

A kulcsát a zárba csúsztatta, és intett Franknek, hogy lépjen be. Frank udvariatlanságnak érezte volna megjegyezni, hogy az előcsarnok valójában csak egy lépcsőház. Cleo leült a kopott linóleummal borított lépcsőre, és rágyújtott.

– Itt bent dohányzol?

A lány vállat vont.

– Mindenki itt szokott.

A férfi figyelte, ahogy Cleo dupla füstcsíkot fúj ki az orrlyukán.

– El se hiszem, hogy nem vettelek észre Santiagónál – jegyezte meg.

– Későn értem oda. Én… Hülyeség, de nem tudtam eldönteni, mit vegyek fel. Szerintem ez egyfajta szociális szorongás. Ha készülök valahová, és ideges vagyok, százszor is átöltözöm. Amitől egyre nagyobb késésben vagyok, és ettől persze csak még idegesebb leszek. Általában a végén levegő után kapkodva állok egy padlón heverő ruhakupac fölött. Viccesen hangzik, de igazából elég rémes.

Frank együttérzően bólintott.

– És végül mit vettél fel?

– Ma este? Ja, csak ezt az izét, amit én magam csináltam.

– Megnézhetem?

Cleo felvonta a szemöldökét. A cigarettát az ajkai közé szorította, és felállt, hogy kigombolja a báránybőr kabát fagombjait. Nem is annyira ruha volt, amit viselt, inkább egy háló csillogó aranyszálakból. Elég laza szövésű volt ahhoz, hogy sejtesse a testet alatta. Frank a csillogó rácsozat alatt halványan ki tudta venni a mellbimbók és a köldök körvonalát. Cleo egy csillámló hálóban fennakadt sima, karcsú halat juttatott eszébe.

– Hadd menjek fel – szólalt meg Frank.

– Nem – felelte a lány, és visszaült a lépcsőre. – Lehet, hogy a lakótársaim otthon vannak. És – fújta ki a füstöt komoly arccal – ha felmegyünk, szexelni fogunk.

– Azzal mi a baj?

– Pár hónap múlva elutazom.

– Szerintem addigra végzünk vele.

Cleo elnyomott egy mosolyt.

– Csak nem akarok kötődni senkihez – felelte.

Lenézett a két térde közé. Frank leguggolt elé.

– Attól tartok, ahhoz már késő.

– Gondolod?

– Abban a pillanatban kötődtem, amikor meghallottam, ahogy kimondod, hogy aluminium.

Cleo alulról felpillantott a férfira.

– A-lu-mí-ni-um – szólalt meg halkan.

Frank a szívéhez kapott.

– Látod? Cseszhetem.

– Nem, én cseszhetem – válaszolta a lány. – Én vagyok az, akinek el kell mennie.

– És hová mész?

– Nem tudom. Azt hallottam, hogy Bali jó hely.

Nem érezte olyan mellékesnek a dolgot, mint amilyennek hangzott.

– Nem haza, Angliába?

– Anglia nekem nem az otthonom.

Cleo elnyomta a cigarettáját a fémlépcsőn. Frank érezte, hogy több van a mondat mögött, de nem firtatta. A lány az órájára pillantott, hogy elejét vegye a további kérdezősködésnek.

– Elmúlt éjfél!

– Ez így nincs rendben – jegyezte meg Frank.

– Most komolyan – folytatta a lány. – Mióta is beszélgetünk…

– Nem, én erről beszélek. A szilveszternek nem szabad ilyen jónak lennie.

– Rossznak kell lennie?

– Tűrhetőnek kell lennie. Érted? Simán csak tűrhetőnek. Még soha életemben nem teljesítette túl az elvárásaimat.

– Tudtad, hogy Dániában szilveszterkor leugranak egy székről, ami azt jelképezi, hogy beleugranak az új évbe?

– Skandináv vagy?

– Miért? Mert szőke vagyok? – Cleo bosszúsan pillantott fel rá. – Nem, Frank. Csak tudok egyet-mást.

– Az egyszer biztos. – Frank felállt, és teátrálisan leporolta a nadrágját. – Oké, csináljuk!

– Ugorjunk? De nincs székünk.

– A lépcső is éppúgy megteszi.

Cleo felnézett a lépcsőházra a hátuk mögött.

– De akkor kezdjük a tetejéről – jelentette ki. – Hadd szóljon nagyot az új év!

Felmentek az első lépcsőfordulóig. Nagyjából tíz lépcsőfokot kellett átugraniuk ahhoz, hogy a földszinten landoljanak. Az a játék volt, amit a gyerekek szoktak játszani, amikor egyre magasabbra merészkednek. Frank megfogta Cleo kezét. A lány megszorította. Ugrottak.

{1} Walt Whitman: I Sing the Body Electric. Szabó Lőrinc fordítása.