A mű eredeti címe: How to Love Someone Without Losing Your Mind

Forget the Fairy Tale and Get Real

This edition published by arrangement with Rodale Books, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC.

Copyright © Todd Baratz, 2024

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Magyar fordítás © Nagy Györgyi Eszter, 2025

Ez a kötet tényirodalmi mű.

A könyvben említett egyes személyek nem a saját nevükön és adataikkal szerepelnek.

Minden jog fenntartva; a mű részletei sem közölhetők, és semmilyen formában nem sokszorosíthatók a jogtulajdonos engedélye nélkül. Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása, beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978-615-6983-82-4

Megjelent a BookLab Kiadó gondozásában, 2025-ben

A BookLab Kiadó a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Budaházy Árpád

Felelős szerkesztő: Szörnyi Krisztina

www.booklab.hu

A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Szerkesztette: Sebes Katalin

Tördelés: Kedves László

Borító: Lobotworks

A kiadó könyveit megrendelheti kedvezménnyel a booklab.hu webáruházban.

Ezt a könyvet édesanyámnak és a terapeutámnak, Dereknek ajánlom – ők a legnagyobb tanítóim

Tartalom

Bevezetés: Legyünk realisták!

1.Érzelmi kísértetek

2.A modern szerelem totál zűrös

3.A sztori

4.A szex igaz története

5.A mézeshetek vége

6.Öveket becsatolni, a szerelem frusztrál!

7.Hogyan nőjünk fel?

8.Túl jó, hogy elmenjek – túl rossz, hogy maradjak!

9.Végeszerűség

10.Mindenkinek van valamilyen problémája

11.Hagyj fel minden reménnyel!

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

A szerzőről

Bevezetés
Legyünk realisták!

„A látásod kitisztul, amint a szívedbe tekintesz. Aki kifelé néz, álmodik. Aki befelé néz, fölébred”

Carl Jung1

Mit keresel itt?

Hadd találjam ki: azért vetted kézbe ezt a könyvet, mert változást akarsz. Szeretnéd fejleszteni önmagadat. És talán abban reménykedsz, hogy ebben a könyvben megtalálod az összes választ és megoldást, amit keresel.

Azt akarod, hogy jobb legyen az életed.

Azt akarod, hogy jobbak legyenek a kapcsolataid.

Jobban akarsz szexelni.

Jobban akarsz randizni.

Jobban. Jobbat. Mindenből. Nos, én is azt kívánom, hogy minden legyen jobb az életedben. És azt sem szeretném, ha állandóan azt éreznéd, hogy mindjárt megőrülsz. Ezért itt vagyok, hogy segítsek. Arra azonban ne számíts, hogy elismétlem az összes önszeretetről, kötődésről vagy „igaz szerelemről” (bármit jelentsen is ez) szóló elkoptatott tanácsot. Az életvezetési tanácsok egy újabb listáját sem sózom rád. Felejtsd el az „Élj, nevess, szeress!” szlogent. Kösz, de nem!

Ehelyett abban szeretnélek segíteni, hogy értelmet találj. Felajánlok egy történetet. Egy célt. Közösséget. Szolidaritást és kapcsolódást. Hogy mélyebb kapcsolatot alakíthass ki önmagaddal és másokkal. Akár velem.

Hogy miért? Mert szükséged van rá. Ahogy mindenkinek.

Mert… most őszinte leszek: az élet egy meglehetősen vad utazás. Kiszámíthatatlan és bizonytalan, olyan, akár a hullámvasút. És a szerelem? Abba bele sem merek kezdeni! Na jó, valójában éppen azt teszem. Íme, a bevezető!

A szerelem oly módon forgatja fel az életedet, amire nem is számítasz; egyenesen beleőrülsz. Végül is, gondold csak el: a felnőttkori szerelem valójában feltételekhez kötött, a lényegénél fogva bizonytalan és kockázatos dolog. Már a biztonság gondolata is csak illúzió. Szó szerint teljes képtelenség. A sors azon kegyetlen fintoráról nem is beszélve, hogy öntudatlanul olyan partnerekhez vonzódunk, akik a gyermekkorunkból származó megoldatlan problémáinkat tükrözik.

Öntudatlanul mindannyian arra törekszünk, hogy újrajátsszuk a múltat.

Van, aki még ennél is mélyebbre megy ezekben a mintázatokban, és szinte újrateremti magának a gyermekkorát. De vajon hibáztathatjuk-e magunkat azért, mert csak ezt ismerjük? Bírálhatjuk-e magunkat azért, mert elkövetjük ezeket a hibákat, vagy meg kell-e bánnunk őket? Kijelenthetem (határozottan), hogy semmiképp sem!

Bizonyos mértékig mind egy kicsit „egészségtelenek” vagyunk. Az időjáráshoz hasonlóan, a kapcsolatainkban és az általános érzelmi állapotunkban sem mindig süt a nap. Komolyan. Teljesen normális, hogy időnként mindenből elegünk van – mintha vihar tombolna bennünk, szinte az őrület határára sodorva minket –, hogy aztán másnapra kitisztuljon az égbolt és a kedvünk, mintha mi sem történt volna.

Amikor szerelmesek vagyunk, egyszer biztosan elérkezik az a pont, amikor úgy érezzük, megőrülünk. Ugyanakkor éppen emiatt lesz a legnagyobb tanítónk is. Velem is ez történt, és ez így is marad.

Körülbelül hat évvel ezelőtt szakítottam az akkori párommal, Alexszel (róla később), akivel előtte tíz évig voltunk együtt. Elkezdtem randizni (Úristen!), és a felnőtt életemben először tapasztaltam meg, milyen szinglinek lenni. Maradjunk annyiban, hogy úgy éreztem magam, mintha ejtőernyő nélkül zuhannék. Amikor a randipartnereim és az alkalmi szexpartnereim szerették volna felvenni velem a kapcsolatot Instagramon (kiderült, hogy ez manapság a randizás előfeltétele), gyorsan létrehoztam egy fiókot. (Végül is, milyen szingli volnék közösségi média nélkül?) Aztán posztoltam egy szelfit, és néhány képet, bekövettem néhány influenszer-terapeutát, és…

…teljesen ledöbbentem.

(Hatalmas meleg sóhaj!)

Őrület volt.

A tanok, amelyeket ezek az úgynevezett Insta-terapeuták és életvezetési tanácsadók terjesztettek, teljesen ostobák voltak. Mindannak, amivel az embereket etették, alig volt köze a saját a kapcsolataimban és a terápiámban, illetve a terapeutaként és emberként szerzett tapasztalataimhoz.

Rengeteg olyan elcsépelt divatos kifejezéssel találkoztam, mint a gaslighting (gázlángolás) és a love bombing (szerelmi bombázás), ráadásul minden (és mindenki) toxikus volt. Végül azonban a társfüggőséggel kapcsolatos tévhitek vettek rá, hogy cselekedjek. Az internet miatt gyakorlatilag minden olyan megnyilvánulás, amely nyomokban függőségre utalt, azonnal mikroszkóp alá került. A teljes függetlenség és autonómia vált a kapcsolatok mindent eldöntő alapelemévé. Az Insta-terapeuták úgy dobálóztak a társfüggő viselkedésre figyelmeztető gyanús jelek listáival, hogy közben az egészet nem helyezték kontextusba, és utalást sem tettek rá, hogy mindez nem feltétlenül vonatkozik mindenkire. A kedvenceim a „10 jel, hogy társfüggő vagy” típusú posztok voltak, amelyekben rendszeresen szerepeltek ilyen leírások: „Aggódsz, ha nem hallasz felőle”, „Szívesebben vagy a partnereddel, mint egyedül”, „Túl sok kompromisszumot kötsz, és túl gyakran bocsátasz meg a másiknak”.

Ühüm. Persze hogy aggódunk, ha nem hallunk a partnerünk felől! És nem tudom, más hogy van vele, de én mindenképpen olyan kapcsolatban szeretnék élni, ahol szívesebben töltöm az időt a párommal, mint egyedül… Hahó! Hát nem éppen erre valók a kapcsolatok?

Ez nem feltétlenül jelenti azt, hogy időnként ne lehetnénk vagy ne akarnánk egyedül lenni. Ám az, ahogyan manapság a függőséget démonizálják, valójában inkább ijesztő. Bizonyos mértékig minden kapcsolatra jellemző a társfüggőség. Gondoljunk csak a Covid–19-járványra. Ha 2020–21-ben együtt éltünk valakivel, az biztosan társfüggő kapcsolat volt!

Ráadásul a társfüggőséggel foglalkozó online tartalmak csak a jéghegy csúcsát jelentették. Hatalmas elérésű Insta-fiókok posztoltak olyan diagnosztikai listákat, amelyek egyszerre voltak túlzóan leegyszerűsítők és terjedtek ki mindenre is. Gombamód szaporodtak az újabb és újabb címkék („túlzott megfelelési kényszer”, „önbecsapás”, „traumás kötődés”, „magasabb és legjobb én”), ugyanakkor egyre szélesebb körben kezdték alkalmazni a hagyományos címkéket („narcizmus”, „gázlángolás”, „belső gyermek”). Feltűnt például, hogy a függőség fogalma olyannyira általánossá vált, hogy ma már szinte bármitől függővé válhatunk, még a saját érzelmeinktől is.

Megdöbbentett azoknak a posztoknak a hihetetlenül nagy száma, amelyek a normális kapcsolati problémákat egészségtelennek minősítették. Mintha a kapcsolatok eleve nem lennének elég bonyolultak, most már azt is meg kell vizsgálnunk, hogy a partnerünk nem „gázlángol-e minket”, miközben lehet, hogy csak egy sima (a kapcsolat szempontjából egészséges) nézeteltérés van közöttünk. Vajon valóban a partnerünk feladata-e, hogy állandóan validáljon (érvényesítsen) bennünket? Nem, dehogy, hiszen nem is tudna!

A gázlángolásról szóló tartalommal gázlángolnak minket!

Ez megdöbbentő volt számomra. A terapeutaként végzett munkám legmeghatározóbb része az volt, hogy segítettem a pácienseimnek jobban érezni magukat a saját bőrükben; hogy megszabadulhassanak a család és a kultúra által rájuk kényszerített korlátozó elvárásoktól és kategóriáktól; segítettem a pároknak együtt maradni vagy éppen elválni, mindezt rengeteg odafigyeléssel és törődéssel. Soha nem volt célom abban segíteni nekik, hogy minél több okot találjanak önmaguknak vagy a partnerüknek mint toxikus narcisztikusnak megbélyegzésére.

Abban szerettem volna segíteni az embereknek, hogy elfogadják saját emberi mivoltukat, és normálisnak tekintsék a kihívásokat. Minél többet olvastam azonban az interneten, annál inkább úgy tűnt, hogy a mainstream gondolkodásban egyre hangosabb a mások patologizálásának és diagnosztizálásának trendje. Az orvosi diagnózisok helyét mára átvették a kulturális diagnózisok, amelyek a viselkedést, a gondolkodást és az érzelmeket a társadalmi normák, elvárások és uralkodó trendek alapján „problémásnak” vagy „egészségtelennek” bélyegzik meg.

Az emberek betegségeket árulnak, mi pedig úgy fogyasztjuk őket, mint a cukrot. Végül pánikba esünk, és nem tudunk szabadulni a gondolattól, hogy valami baj van velünk vagy a kapcsolatainkkal, és mindig találunk valamit, amit meg kell javítanunk, vagy jobban kellene csinálnunk.

Eldöntöttem, hogy szembeszállok a felszínesen leegyszerűsítő online „Insta-terápiás” trendekkel, és elkezdek saját tartalmat gyártani. Ötletelni kezdtünk a legjobb barátnőmmel, Lisával a leendő Instagram-fiókom nevéről, és végül ő dobta be a @yourdiagnonsense felhasználónevet, amely az egyik kedvenc filmünkből, az Észvesztőből (Girl, Interrupted) származik.2 (Ezúton is köszi, @leethsa!) Ez azért is bizonyult nagyon találónak, mert a legújabb népszerű pszichológiai trendek tele vannak diagnosztikai ostobaságokkal.

Kezdetben olyan tartalmakat osztottam meg az Instagramon, amelyeket a saját tapasztalataim inspiráltak – vagy a magánéletem korábbi küzdelmei, vagy a pácienseimmel folytatott üléseken felmerülő történetek. Ahogy a posztjaim egyre több Instagram-felhasználóhoz jutottak el, a praxisomban is egyre több olyan pár és személy kezdett megjelenni, akik mind hasonló problémákkal küzdöttek, mint én magam.

A pácienseim mind nagyjából korombeliek voltak: vagy olyan párok, akik próbálták feloldani a konfliktusaikat, vagy olyan személyek, akik kétségbeesetten próbáltak elszakadni a családtagjaiktól, vagy szerették volna határozottabban meghúzni a határokat velük szemben. Az egyik páciensemet éppen akkoriban csalta meg a férje, amikor engem az én exem. Sőt, olyan páciensem is volt, akinek az apja az enyémmel egy időben hunyt el.

Terapeutaként dolgozni, miközben magunk is személyes válságon megyünk keresztül, bizarr élmény. Ebben az esetben ráadásul úgy tűnt, mintha a pácienseim és én párhuzamos életeket élnénk – és így is volt. De nem valami hatalmas kozmikus változás miatt, vagy mert a Merkúr éppen retrográdban volt, illetve a Szűz Napom és Holdam együtt állt az aszcendensemmel. Nem. Jóval egyszerűbb okból: hozzájuk hasonlóan én is csak egy vagyok a sok közül, aki egy olyan kultúrában keresi a helyét, amely ebben egyáltalán nem segít. Mi több, arra tanít, hogy szégyelljük magunkat azért, akik vagyunk, és rengeteg szorongás árán próbáljunk megfelelni az idealizált és elérhetetlen elvárásoknak.

Gyermekként több időt töltünk azzal, hogy megtanuljunk nagy számokkal osztani, mint azzal, hogy felismerjük az érzelmeinket, a hatékony kommunikációról nem is beszélve. Nem a matematikai tudásunktól leszünk boldogok. A folyamatos fejlődésünk mindig is a közös emberi értékeinken alapult, és alapul a jövőben is. A társas érintkezéshez és a kapcsolatokhoz szükséges útmutatás hiánya a kultúránkban finoman szólva is felháborító, arról nem is beszélve, mennyire káros a túlélésünk szempontjából.

Minél többet dolgoztam egyénekkel és párokkal a kapcsolataikon, annál inkább észrevettem a hasonlóságokat a történeteikben. A praxisomban mindenki kapcsolati szorongással küzdött, sürgető aggodalmakkal a párkapcsolatát illetően, az egyes esetek egyedisége ellenére azonban a mögöttük meghúzódó témák feltűnően hasonlítottak egymásra:

•Mindenkit értek kapcsolati traumák, amelyeket újraélnek randizáskor vagy az intim kapcsolataikban (ezekről a traumákról sokszor nem is tudnak, mégis szorongást keltenek bennük).

•Mindenki irreális elvárásokat táplál a kapcsolatokra és a szexre vonatkozóan (sokszor nem is tudnak róluk, mégis szoronganak miattuk).

•Mindenki szégyenkezik amiatt, ahogyan az életét, a kapcsolatait és a szexualitását megéli (a szégyenüknek nagyon is a tudatában vannak, és szoronganak tőle).

A rengeteg információ, a vicces mémek és a pszichoedukáció újfajta hozzáférhetősége a közösségi médiában egy cseppet sem segített pácienseim rossz érzéseinek enyhítésében. Ehelyett mind szorongók, megszállottak és nagyon magányosak voltak. Az önsegítő tartalmak özöne elemzési spirálba és bénultságba sodorta őket. A közösségi média „szakértőinek” köszönhetően úgy tűnik, a kultúránkat egyfajta szektaszerű működés kezdte a befolyása alá vonni, amitől végre el kell szakadnunk ahhoz, hogy újra békében tudjunk élni.

De hogyan is fogjunk hozzá? Először is, ne akarjunk határozott, egyértelmű irányelveket találni arra, hogyan kellene élnünk az életünket. Felejtsük el a top tízes listákat az olyan meglehetősen árnyalt és összetett dolgokkal kapcsolatban, amelyeket néhány pontban nem lehet kellően megragadni. (Ha pedig nem érezzük az árnyalatokat és az összetettséget, nem is keressük őket eléggé…)

Röviden: ideje megszabadulnunk a szerelemről, a szexről és az életről szóló jelenlegi merev kulturális dogmáktól!

A szerelem piactere

Az elmúlt évtizedekben a nyugati kultúrában a személyes kiteljesedés terén egyre magasabbra került a léc, így a szerelemtől is azt várjuk, hogy tegyen tökéletesen elégedetté bennünket. Az a benyomásom, mintha a szerelemre is úgy tekintenénk, mint egy újabb kapitalista vállalkozásra. A társkereső alkalmazások gyakorlatilag olyanok, mint valami piactér, ahol a potenciális partnerek a reklámozott termékek, a szerelem pedig a legkeresettebb luxuscikk.

Gondoljunk csak a randizás folyamatára! Igazán annyira különbözik egy nagyobb horderejű bevásárlástól? Gondosan mérlegeljük a lehetőségeinket, és figyelembe veszünk egy sor tényezőt, beleértve a társadalmi státuszt, a munkakört, a lakóhelyet, a külső megjelenést, illetve a hosszú távú kompatibilitás vélt mértékét (ráadásul nagyon kevés információ alapján). Aztán pedig elkezdjük összehasonlítani az egyik potenciális partnert a másikkal, mintha két termék közül választanánk.

Ezzel együtt önmagunkat is igyekszünk minél piacképesebbé tenni. A legelőnyösebb képet mutatjuk önmagunkról, hogy a lehetséges partnerek vonzónak találjanak. Ez azt jelenti, hogy a tulajdonságainkat előre tervezett módon mutatjuk meg, mintha a portékáinkat árulnánk.

Jobbra-balra húzogatjuk (swipe-oljuk) az érdeklődőket, hogy szép, jól öltözött, gazdag, ambiciózus, érzelmileg elérhető és kommunikatív szerelmi partnert találjunk. Különleges partnerre, a legboldogabb párkapcsolatra és a legszenvedélyesebb szexre vágyunk. Találunk valakit, akiről azt gondoljuk, hogy megfelel az összes kritériumnak, majd a nehézségekkel szembesülve automatikusan a legrosszabbat feltételezzük róla. Elkezdünk nyomozni, és megszállottan figyelni kezdjük minden egyes üzenetét, bejegyzését (vagy azok hiányát) és a félrelépés jeleit a barátainkkal vagy közeli ismerőseinkkel.

A szerelem fogyasztásra szánt, lebutított illúzióját hajszoljuk. Mindenki tudja, miről beszélek. A „boldogan élnek, míg meg nem halnak”-ról. A tündérmeséről, amely a tökéletes párról, a lelki társról szól, vagy arról, hogy „minden értelmet nyer mellette”. A szerelem azonnal elérhető és könnyű változatáról beszélek, amelyért nem kell semmit tenni, és nem okoz fájdalmat.

Amikor a szingli pácienseim a randizási tapasztalataikról mesélnek, gyakran mondanak ilyeneket: „Nem tudom, működhet-e, mert ___________”.

Én már hallottam mindent:

„Nem működhet, mert péntekenként nem ér rá.”

„Nem működhet, mert ő Brooklynban él, én meg az Upper West Side-on.”

„Nem működhet, mert ő Ikrek jegyű, én meg Skorpió vagyok.”

„Nem működhet, mert van egy tíz évnél kisebb gyereke.”

Mindenkinek van egy ilyen ___________. És általában egy egész történettel alá tudják támasztani, hogy miért nem működhet az a bizonyos ___________. És ezek egészen hihető történetek.

Ahelyett, hogy lassan haladnánk – több találkozáskor jobban megismernénk egymást –, azonnal tudni akarjuk, merre tart a dolog, és hogyan jutunk el oda. Azt akarjuk, hogy természetesen működjön köztünk a kémia; várjuk a szikrát, a tűzijátékot. Mindannyian (néha még én is) hajlamosak vagyunk ezekre a „fantáziákra” hagyatkozni, pedig ezek az elvárások alapvetően hamisak és irreálisak.

Miközben a szerelemmel kapcsolatos elvárásaink soha nem látott magasságokba törnek, a hajlandóságunk arra, hogy a szerelem fenntartásához szükséges munkát elvégezzük, drámaian csökken. Talán azért, mert ragaszkodunk ahhoz az ábrándhoz, hogy a „megfelelő” ember mellett a szerelem maga a tökéletes boldogság. Valójában azonban minden kapcsolatban vannak kevésbé kellemes, sőt kiábrándító pillanatok is. Ez nem feltétlenül azt jelzi, hogy rossz a kapcsolat vagy a partner (bár jelezheti azt is), inkább csak a kapcsolatok bonyolult természetét mutatja.

Lehet, hogy éppen a tündérmesébe vetett hitünk erősít meg abban, hogy miközben a szerelmet keressük, érdemes vállalnunk az érzelmi kockázatokat és a sebezhetőséget. Ugyanakkor a tündérmesék valójában hozzájárulnak ahhoz, hogy elszabotáljuk a párkapcsolatainkat. Pedig karnyújtásnyira van tőlünk egy sokkal megbízhatóbb stratégia.

Felejtsd el a „szabályokat”!

A szerelemre és az életre vonatkozó manapság érvényes szabályok a védelmünket szolgálják: védelmi stratégiaként működnek. Ezek az alapvetően félelemből és szorongásból született elhárító mechanizmusok mára annak egészséges eszközeivé váltak, hogy eligazodjunk a kapcsolatokban.

Valójában egy sokkal mélyebben gyökerező történet rejlik a háttérben.

A szerelem új, modern megközelítése önmagunk megóvásáról és a függetlenségünk megőrzéséről szól. Oly módokon próbáljuk megvédeni magunkat, ahogyan a korábbi generációk soha nem tették, és nem is tudták volna. És persze szükségünk is van erre. A többségünket, legalább egyszer az életben, valaki vagy valami tönkretette. Így volt ez a nagyszüleinkkel. Az anyánkkal. Az apánkkal. A testvéreinkkel. Én soha nem akarok visszamenni oda (a gyermekkoromba), és tudom, hogy mások sem szeretnének.

Egy kollektív válság kellős közepén vagyunk, ahol a jelenlegi életünkre kiható, generációk közötti feloldatlan traumákkal küzdünk. Sokan olyan családokból jövünk, amelyek jelentős traumákat éltek át, nemcsak a közvetlen családban, hanem az előző generációk során is. A fel nem dolgozott traumák pedig átöröklődhetnek egyik generációról a másikra, és a szenvedés tartósan megmaradó körforgását hozzák létre.

A gyanús jelek felismerése, a határok megtartása, a címkék használata és a narcisztikus személyek elkerülése, akiknek a felismerésében már szakértőnek képzeljük magunkat – ezek valójában mind normális traumareakciók. Sajnos azonban, a legtöbb elhárító mechanizmushoz hasonlóan, gyakran többet ártanak, mint segítenek. Hiszen ahelyett, hogy megértenénk, elfogadnánk és/vagy tolerálnánk a kapcsolatokban elkerülhetetlen nehézségeket, előfordulhat, hogy elítéljük a partnerünket, sőt magunkat is, amiért nem vagyunk elég tökéletesek.

Mondhatnám, hogy az összes szabály és elhárító mechanizmus csak árt nekünk, de mindez nem ennyire fekete-fehér. A követendő normák felállítása fontos dolog. Ha anyám annak idején előrelátóbban választja meg, kivel éli le élete hátralévő részét, vagy ha úgy érzi, van lehetősége kilépni a kapcsolatból, akkor talán nem marad együtt egy bántalmazó partnerrel (vagy eleve nem őt választja). Ez sorsfordító lett volna az egész családom számára, és a gyerekkoromat nem kellett volna félelemben töltenem.

Ez nem egy „mindent-vagy-semmit” típusú dilemma; szükségünk van bizonyos szabályokra, amelyek megvédenek a bántalmazó partnerektől és a nem biztonságos kapcsolatoktól.

Ugyanakkor bizonyos szabályok nem mindig használnak, sőt talán nincs is szükségünk rájuk.

Nem az a baj, hogy túl magasak az elvárásaink, és nem is az, hogy túl alacsonyak – hanem hogy a figyelem rossz helyre irányul. Az enyém. A tiéd. Az övék.

Arra van szükségünk, hogy árnyaltabban gondoljuk át a dolgokat.

Ideje felnőni!

A szerelem jelenleg uralkodó ideálja az, hogy megkapjuk tőle a feltétlen elfogadást, és az életünk kiteljesedik általa. Azt reméljük, a társunk gyökeresen átformálja, jobbá teszi az életünket. Gondoljuk csak el, micsoda hatalmas elvárás ez: lényegében a megváltónkká nyilvánítjuk a partnerünket.

Évekig abban reménykedtem, hogy ha az exem megváltozik, elégedettebbnek érzem majd magam. Bénultságomban képtelen voltam kedvesen és támogatón tenni ezért a változásért, és ragaszkodtam a gondolathoz, hogy a boldogságom az ő változásától függ. A kapcsolatok azonban nem így szoktak megváltozni – és ez nem is szeretet volt, hanem inkább mentőakció.

Íme, az igazság: A kapcsolatainkat csak úgy változtathatjuk meg, ha önmagunkon változtatunk!

Jobban tennénk, ha a párkapcsolatra először úgy gondolnánk, mint az önmagunkkal való kapcsolatra. Nem, nem az önszeretetről beszélek, hanem az önelfogadásról, az önismeretről és a személyes fejlődésről. Minél inkább ismerjük önmagunkat és odafigyelünk a kapcsolatainkra, annál jobbak az esélyeink arra, hogy együtt kielégítő kapcsolatot hozzunk létre, megbirkózzunk a kihívásokkal, illetve felismerjük, mikor kell kilépnünk egy nem működő kapcsolatból.

Ahhoz pedig, hogy megváltozhassunk, tudnunk kell, hogyan hat a múltunk a jelenlegi és jövőbeli félelmeinkre. Meg kell ismernünk, hogy kik vagyunk, honnan jöttünk, és hogyan vetítjük ki a múltbeli történeteket a partnerünkre (partnereinkre).

Ezeket a történeteket tárom fel a pácienseimmel, és ezt az utat járom én is már 25 éve a saját terapeutámmal, Derekkel.

A történetek a traumákról és azokról a tudattalan mechanizmusokról szólnak, amelyek teljesen áthatják a kapcsolatainkat. A sérüléseink képesek befolyásolni a partnerválasztásunkat és azt, hogy végül milyen dinamika alakul ki közöttünk. Erre végig ún. újrajátszásként (re-enactment) hivatkozom a könyvben. Ha biztonságosabb kapcsolatokat szeretnénk kialakítani, döntően fontos, hogy vállaljuk a magunk szerepét az újrajátszások megteremtésében. Az újrajátszások azokról a kollektív traumákról szólnak, amelyek a családunk intergenerációs történeteiből öröklődnek ránk.

Könyvemben végig arra biztatok mindenkit, nézzen szembe a nehéznek tűnő igazságokkal, különösen, amikor a fájdalommal való megküzdésről van szó. Tisztában vagyok vele, hogy sokan talán azért vették kézbe a könyvet, hátha megtanulhatják belőle, hogyan kerüljék el ezeket a nehézségeket. Ehelyett azonban az a célom, hogy elegendő önbizalmat és belső erőt nyújtsak, amely lehetővé teszi, hogy szembenézzünk a közös emberi minőségünk valóságával.

Ez a valóság pedig létünk alapvető helyzetéből fakad: tele van kihívásokkal, kétségbeesett pillanatokkal és elkerülhetetlen fájdalommal. Sajnos gyakran bombáznak bennünket annak ígéretével, hogy fájdalommentesen élhetünk, és hogy az állandó boldogság könnyen elérhető állapot. Pedig éppen a fájdalom elkerülésére irányuló erőfeszítéseink teremtik meg az akadályokat, amelyek a jóllétünk és az élettel való általános elégedettségünk útjába állnak.

Ha valóban fejlődni akarunk, el kell fogadnunk a fájdalmunkat, és szembe kell néznünk vele, sőt elébe kell sietnünk; fel kell ismernünk, hogy a fájdalom felbecsülhetetlen értékű tanítómesterünk lehet. Paradox módon éppen azáltal, hogy szembenézünk a fájdalmas pillanatokkal, és elfogadjuk őket, jelentős személyes fejlődést tapasztalhatunk, és mély tanulságokat vonhatunk le önmagunkról és kapcsolatainkról.

A könyv segítségével mélyebbre merülhetünk tudattalan pszichénk feltárásában, és megérthetjük, hogyan hat a múltunk a jelenünkre. Közösen fényt derítünk azokra a mintázatokra és viselkedésmódokra, amelyek talán túl sokáig rejtőztek a tudattalanunk mélyén. Nyugi! Nem azt várom, hogy mire a könyv végére érsz, teljes önismeretre tegyél szert, és egészséges légy. Ez nem olyasmi, amit a következő hónapban vagy évben el kell érned. Inkább olyan dolgokról lesz szó, amelyekkel egész hátralévő életedben foglalkoznod kell. Idővel, tökéletlenül, lépésről lépésre. Szóval, légy türelmes önmagaddal és körülötted mindenkivel!

Minden egyes fejezetben lehetőséged lesz megállni, elgondolkodni, és megfigyelni az érzelmeid, tapasztalataid mélységeit. Nem az a cél, hogy átpörgesd az oldalakat, hanem hogy bevonódj a leírt történetekbe és a benned rejlő felismerésekbe, majd megértsd, hogy ezek hogyan kapcsolódnak az életedhez.

A könyvnek nem célja, hogy kész válaszokat adjon, inkább ahhoz segít hozzá, hogy feltárd a saját egyedi történetedet, és jobban megértsd a kapcsolataidat befolyásoló dinamikát. Ha magad kezded el írni a történetedet, visszaszerezheted az erődet, és sokkal tudatosabban közelíthetsz az életedhez.

Ez a folyamat türelmet igényel. Nem az a cél, hogy megszabadulj a hibáidtól, vagy hogy egyik napról a másikra megoldd az összes problémádat, hanem az, hogy együttérzőbb és kedvesebb légy önmagaddal és másokkal. A lényeg, hogy felismerd, a szerelem, az élet és a kapcsolatok eredendően összetettek, így sok örömmel és fájdalommal, sikerekkel és kudarcokkal járnak.

Ennek a könyvnek nem az a küldetése, hogy gyógymódot kínáljon.

Hanem az, hogy felfedezd a saját történetedet.

1.
Érzelmi kísértetek

„Amíg fel nem tárjuk a családunk történetében a tényleges kiváltó eseményt, addig olyan félelmeket és érzéseket élhetünk újra, amelyek nem hozzánk tartoznak – ezek egy trauma tudattalan töredékei –, mégis azt hisszük, hogy a mi érzéseink.”

Mark Wolynn, It didn’t start with you3

Több mint egy évtizede segítek egyéneknek és pároknak feltárni a szerelemről és az életről alkotott narratíváikat. A felmerülő problémák általában a veszteség érzésére, illetve az ehhez társuló, a szeretet és elfogadás iránti mély vágyra vezethetők vissza.

A tapasztalatainkat, beleértve az érzelmeinket, vágyainkat és nehézségeinket, gyakran érezzük egyedinek és elszigeteltnek, mintha minden mástól függetlenül történnének velünk, pedig nem velünk kezdődnek, hanem az életünk csak egy korábban kezdődött, minket megelőző történet egyik fejezete. Ezért a terápiás folyamatban döntően fontos, hogy kapcsolatot teremtsünk ezzel a generációkon átívelő narratívával.

Az egyik terápiás ülés után rádöbbentem, hogy jobban ismerem a pácienseim szüleinek személyes történetét, mint a saját szüleimét. Ezért elhatároztam, hogy ugyanilyen mélyreható beszélgetéseket folytatok a szüleimmel. Mindenkit arra biztatok, akinek van rá lehetősége, készítsen hasonló interjút a szüleivel. Alább olvasható az édesanyám története, és az interjú olvasása közben érdemes megfigyelni a beszélgetés stílusát. A fejezet végén megosztok néhány kérdést, amelyek segíthetnek abban, hogy beszélgetést kezdeményezzünk a saját szüleinkkel.

Örökölt fájdalom: a szüleim története

– Csak arra vágytam, hogy szeressen valaki!

Ez volt anyám válasza, amikor megkérdeztem tőle, miért ment hozzá apámhoz. Nem azt mondta, hogy „megfelelt az elvárásaimnak”, vagy „megerősített az érzéseimben”. Egy szó sem esett gyanús jelekről vagy toxikus viselkedésről (pedig bőven lehetett volna). Nem említette, hogy miben hasonlítottak és különböztek, nem beszélt kémiáról, lelki társról, vagy hogy épp „egymásnak lettek teremtve”. Semmi olyasmi nem hangzott el, ahogyan én vagy a pácienseim szoktunk beszélni a kapcsolatokról. Ő egyszerűen csak szerelemre vágyott.

De mit jelent egyáltalán a szerelem? Terapeutaként természetesen többet akartam tudni, így hát folytattam a kérdezősködést.

– Anya, neked mit jelentett a szerelem? Mit vártál a párkapcsolattól, mielőtt találkoztál apával?

– Akkoriban a szerelem azt jelentette, hogy valaki csodál téged – felelte. – Olyan férfira vágytam, akinek fontos a család, aki gondoskodik rólam, és biztonságban érzem magam mellette.

Semmi szükség top tízes listára, szeretetnyelvre, kötődési stílusokra, kritériumokra vagy elemzésekre. Elég a csodálat, a családi értékek, az elkötelezettség és a gondoskodás.

– Ezt még a nagyitól tanultad? – Szerettem volna még többet megtudni arról, mi alapozta meg anyám szeretetről alkotott elképzeléseit.

– 22 éves voltam, amikor férjhez mentem, és anyám még akkor is azt hitte, hogy meleg vagyok. Akkoriban az volt az elvárás, hogy már 18–20 évesen házasodj meg. Ha ez nem jött össze, akkor vagy meleg vagy, vagy hülye, vagy ronda. Ráadásul el akartam menekülni a családomtól, és ez volt az egyetlen kiút, amit magam előtt láttam. Azt tanultam, hogy a szerelem azt jelenti, találsz valakit, aki feleségül vesz, és gyerekeitek lesznek…

– Elmenekülni a családodtól? Mégis mi elől? – faggattam. Nagy vonalakban ismertem a történetét, de úgy éreztem, lehet, hogy nem mondott el mindent.

– Apád segített elszabadulnom otthonról. A mostohaapámtól. Aki falhoz vágta az ételt. Nem volt kellemes élmény.

– Ha jól értem, bántalmazó volt és erőszakos?

– Így is mondhatjuk. Igen, bántalmazó volt. Mindig haragudott. Utáltam, amikor hazajött. Féltem tőle. És akkor anyám leültetett, és olyan dolgokat mondott el, amiket nem kellett volna, mert nem volt kivel beszélnie. Mesélt a mostohaapám félrelépéseiről. Azt hitte, ha elmondja nekem, azzal megtanít egyet s mást a szerelemről, meg hogy mi az, amit kerüljek el.

Könnyezni kezdtem. Tudtam, hogy a mostohaapja rideg ember volt, de azt nem, hogy bántalmazó is. Az én apám szintén bántalmazó volt, és én féltem tőle. Az én anyám is gyakran sírt nekem, és olyan dolgokat osztott meg velem, amiket nem kellett volna.

Az interjú után elsírtam magam. Megsirattam őt és magamat. Megsirattam a pácienseimet és mindenki mást.

A szüleink története a mi történetünk is. Ha igazán meg akarjuk ismerni önmagunkat, valószínűleg nem jutunk messzire anélkül, hogy minél többet meg ne tudnánk azokról az emberekről, akik felneveltek. Ezt a feladatot különösen megnehezíti, hogy a legtöbb családban nem beszélnek ilyen dolgokról. Mi több, letagadhatják a traumatikus történeteket, vagy kizárólag a nagyon pozitív és idealizált emlékekre koncentrálnak. A traumatúlélők körében igen gyakori a tagadásnak ez a formája. A tagadással próbálják megvédeni magukat és a gyermekeiket azoktól a borzalmaktól, amelyeknek ki voltak téve. A családunk letagadott történeteinek feltárása létfontosságú, mert lehet, hogy öntudatlanul újrajátsszuk őket a saját életünkben.

Mindenképpen érdemes időt szánnunk arra, hogy kifaggassuk nevelő szüleinket az élettörténetükről, mielőtt túl késő lenne. Akinek pedig vannak gyerekei, mindenképpen ossza meg velük a történetét. Ez nemcsak a kapcsolatot elmélyítő élménnyé válhat, de egyenesen azt gondolom: nélkülözhetetlen a gyermekkori sebek begyógyulásához. Gyakran túl egyszerű annak alapján megítélni a szüleinket, hogy milyen tapasztalataink voltak velük gyerekként. Elengedhetetlen, hogy emberként tekintsünk rájuk, és teljes személyiségként ismerjük el őket, akiknek hozzánk hasonlóan megvan a maguk története. Azzal, hogy többet tudtam meg az édesanyám életéről, új, erőteljes perspektívát kaptam. Most már értem, miért tette, amit tett. Megértem, hogy nemcsak a barna szemét és a dús haját örököltem, hanem a traumáját is. Apám története ugyanilyen felzaklató mintákkal volt tele. Amikor interjút készítettem vele, már jóval idősebb volt, és a korai demencia tüneteit mutatta. Nem volt világos, melyik történetét hihetném el, de amikor megkérdeztem anyámat, ő megerősítette, hogy mindegyik igaz.

Apám szülei az 1890-es évek végén születtek egy kisvárosban, az orosz fennhatóság alatt álló Ukrajnában, ahonnan az Egyesült Államokba emigráltak. (Ennek köszönhető, hogy megmenekültek, mert sok otthon maradt rokonukat megölték.) Az Államokban alig tudtak megélni. Kezdetben Dél-Bostonban laktak, majd apám születése után a massachusettsi Chelsea-be költöztek. Mindkét környék erősen antiszemita volt, ezért apámat gyakran piszkálták a helybeli gyerekek; előfordult, hogy horogkeresztet rajzoltak a verandájukra, vagy teleszórták törött üveggel a felhajtójukat. Apám 11 éves volt, amikor a nagyapám meghalt, és nem sokkal később a nagyanyám öngyilkosságot kísérelt meg. Mivel a gyászoló anyjáról kellett gondoskodnia, apám soha nem élhette meg vagy fejezhette ki teljesen a saját gyászát. Az elhagyatottság még csak megközelítőleg sem írja le azt az élményt, amit gyermekként elszenvedett. Az anyja, miután felépült, éjt nappallá téve dolgozott; az apámat nem volt kire bíznia, így órákra magára hagyta a helyi moziban. De hiszen még csak kisgyerek volt! Engem is gyakran hagytak egyedül gyerekkoromban – és érzelmileg nekem is gondoskodnom kellett anyámról.

Sajnos, egyik szülőm sem volt képes túllépni a gyerekkorán, és felnőttként tudattalanul mindketten újrajátszották a megoldatlan problémáikat. Olyan korban nőttek fel, amikor az érzelmekről, a traumákról és a bántalmazásról senki sem beszélt. Esélyük sem volt a gyógyulásra, és senkivel sem tudták megosztani a gondjaikat, a mentális egészségből gúnyt űző mémek pedig végképp nem léteztek.

Miután a háború és a holokauszt idején rengeteg rokonunk elpusztult, a családom, a fennmaradása érdekében, nem nézte jó szemmel a függetlenséget; a túlélés mindennél, még az elégedett kapcsolatoknál vagy az általános mentális jóllétnél is nagyobb értéket képviselt. Számukra az egyedüllét a halált jelentette, ezért mindenki benne maradt a kapcsolatában, még ha bántalmazó volt is. Nagyjából akkoriban készítettem interjút a szüleimmel, amikor éppen a szakításon gondolkodtam. Össze voltam zavarodva, teljesen megbénított a félelem, hogy véget kell vetnem a kapcsolatnak Alexszel, akit nagyon szerettem, és egyedül maradok. Anélkül, hogy tudtam volna, elkezdtem feldolgozni azt az intergenerációs történetet, amelyet apámnak, anyámnak, az ő anyjának és a korábbi generációknak nem sikerült.

Amikor arra készülünk, hogy kikérdezzük a szüleinket, nemcsak az a fontos, hogy konstruktív kérdésekkel vértezzük fel magunkat (lásd a mintakérdéseket a következő oldalakon), hanem az is, hogy kellő érzékenységgel és ítélkezés nélkül közelítsünk hozzájuk.

Előfordulhat, hogy egyes kérdések olyan mélységet és sebezhetőséget érintenek, amitől kényelmetlenül érezzük magunkat. A pácienseim is gyakran élnek át hasonlókat; sokan számolnak be szorongásról és bizonytalanságról, amikor ilyen beszélgetéseket kezdeményeznek a családtagjaikkal.

Ez a kényelmetlenségérzés azonban nem véletlen. Általában éppen arra a kapcsolati dinamikára hívja fel a figyelmet, amely az elkerülés és a tagadás következtében alakul ki. Az egyik legnagyobb lépés, amit a személyes fejlődésünk érdekében megtehetünk, az, hogy megtörjük ezeket a generációkon átívelő hallgatási mintákat.

Szóval, hogyan vágjunk bele ezekbe a beszélgetésekbe? Csak kezdjük el! Mindenki maga választja meg a szavakat, amelyekkel megtöri a jeget. Kezdhetjük talán így: „Nemrég a kezembe került ez az izgalmas könyv (lol), ami arra ösztönzött, hogy utánajárjak a családi történeteknek!” Vagy mondjuk: „A minap eszembe jutott a nagyi, és rájöttem, hogy alig tudok valamit a családunkról, vagy arról, hogy a nagyi hogyan került Amerikába. Mesélnél nekem róluk?” Akár egy jól végiggondolt történettel indítunk, akár csak egyszerűen kérdezősködni kezdünk, a lényeg az, hogy elindítsuk a beszélgetést.

Nagyon fontos, hogy tudatában legyünk: interjút készítünk, nem számonkérünk. Nem a vitáé vagy a szembesítésé a főszerep, hanem a figyelmes hallgatásé és a tanulásé. Engedjük, hogy a történetek, az apró részletek és a családi emlékek lassan kibomoljanak előttünk. Ha valami meglep vagy váratlanul ér, őrizzük meg magunkban, és folytassuk a beszélgetést finom eleganciával. Legyünk kedvesek és gyengédek, hiszen a célunk nem más, mint hogy közelebb kerüljünk egymáshoz: áthidaljuk a távolságokat, megértsük, ami eddig rejtve maradt, és elmélyítsük a kapcsolatot.

MINTAKÉRDÉSEK

•Mesélnél nekem a gyermekkori otthonodról és a környékről, ahol felnőttél?

•Amikor fiatal voltál, milyen elvárások vonatkoztak a randevúzásra, a szerelemre, a párkapcsolatokra és a házasságra?

•Hogyan változott a véleményed a szerelemről és a párkapcsolatokról az idők során?

•Mit tudnál mesélni a szüleidről és arról, hogy milyen volt a kapcsolatotok?

•Van olyan különösen kedves emléked a gyermekkorodból, amit szívesen elmesélnél?

•Vannak olyan kellemetlen vagy félelmetes gyermekkori emlékeid, amelyekről mesélnél nekem?

•Milyen nehézségekkel kellett szembenézned gyerekként?

•Szerinted milyen kapcsolatban voltak egymással a szüleid? Jól kijöttek egymással? Hogyan mutatták ki a szeretetüket egymás iránt? Hogyan oldották meg a vitáikat?

•Mit mondtak, mit tanácsoltak neked a szüleid a randizással, a párkapcsolatokkal és az intimitással kapcsolatban? Milyen elvárásokat támasztottak, hogyan képzelték el a leendő kapcsolataidat – például, mikor házasodj meg, vagy mikor legyen gyermeked?

•Emlékszel még az első randevúkra? Milyen élmények értek, és ezek hogyan változtak az évek múlásával?

•Milyen tulajdonságokat kerestél a társadban?

•Hogyan tudtad összeegyeztetni a személyes céljaidat a kapcsolataid fenntartásával?

•Elmesélnéd, hogyan ismerkedtél meg apuval/anyuval? Vannak különleges emlékeid a kapcsolatotok kezdeti időszakából?

•Mit tartasz a legnehezebbnek a hosszú távú kapcsolatok fenntartásában?

•Ha csak egyetlen tanácsot adhatnál a szerelemről és a párkapcsolatokról, mi volna az?

Egy évtized Alexszel

A húszas éveimet végig Alexszel töltöttem. Tíz évig éltünk együtt. Gyakorlatilag együtt nőttünk fel.

Amikor először találkoztunk, szikrázott a levegő, így a dolgok gyorsan alakultak. Négy hónap után összeköltöztünk. Egyrészt vele akartam lenni, másrészt el akartam menekülni a szüleim elől.

Előtte volt már pár tartósabb kapcsolatom, de ez volt az első, ahol az életünk teljesen egybeforrt. Volt közös életünk, közös házunk, egy cuki, Zoey nevű Havapoo kutyusunk (más néven ZZ, azaz ZeeZoo) és közös naptárunk az összes jövőben tervezett utazásunkkal. Az ő családja az enyém is volt, az én családom pedig az övé.

Ez volt a mi családunk.

Imádtam a közös életünket, de idővel a problémák is megjelentek. Az egyetlen kapcsolat, amivel a magamét összehasonlíthattam, a szüleim rémálomszerű története volt. Apám bántotta anyámat, aki csak azért maradt vele, mert túlságosan félt a magánytól; rettegett a függetlenségének és az ereje megélésének még a gondolatától is.

Alex egyáltalán nem volt bántalmazó, és a kapcsolatunk alapjában véve rendben volt, de ugyanazt a tehetetlenséget éreztem, és ugyanúgy nem voltam képes kiállni önmagamért, ahogy anyámtól láttam. Amikor problémák merültek fel köztünk, nem csak azzal a döntéssel kellett megbirkóznom, hogy elhagyjam-e vagy vele maradjak. Azzal is szembesülnöm kellett, hogy ugyanazt a szorongó függőséget és tehetetlenséget élem meg a kapcsolatomban, mint az anyám előttem. Ő soha nem tett azért, hogy apám terápiára járjon vagy gyógyszereket szedjen. Soha nem nevezte őt bántalmazónak, pedig mindannyian az apám erőszakos természetének áldozatai voltunk. Ehelyett anyám, a három testvérem és én kezdtünk el terápiára járni és gyógyszereket szedni.

Én is ugyanúgy viselkedtem, mint az anyám. Soha nem szembesítettem Alexet a hibáival vagy a kapcsolatunk nehézségeivel. Bár Alex gyarlóságai semmiben sem hasonlítottak az apáméihoz, mégis pontosan ugyanúgy reagáltam rájuk, mint apám bántalmazására. Meghúztam magam, némaságba burkolóztam, és alig szólaltam meg. Még amikor elégedetlen voltam vele, akkor sem tettem ezt szóvá Alexnek. Egyetlenegyszer kértem meg, hogy menjen terápiára. Csak