Tisza Kata

Kékre szeretni

Feldolgozásregény

részlet

Scolar

© Tisza Kata, 2020
© Scolar Kiadó, 2020

Minden jog fenntartva. A mű egyetlen részlete sem használható fel, nem tárolható és nem sokszorosítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Szakmai lektor: Prof. Dr. Rácz József

Scolar Kiadó, 2021
1016 Budapest, Naphegy tér 8.
Telefon: +36 1 466 7648
scolar@scolar.hu; www.scolar.hu

Felelős kiadó: Érsek Nándor
Felelős szerkesztő: Illés Andrea
Borítóterv és illusztráció: Kárpáti Róbert
Korrektor: Mikes Vivien

ISBN 978 963 509 484 4

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

A műben szereplő fiktív karakterek minél pontosabb
megformálását többéves kutatómunka támogatta.

„Mami, te hol szeretsz engem?

Mindenhol szeretlek.

Magyarországon szeretsz?

Igen, Magyarországon is szeretlek.

És Budapesten is?

Budapesten is.

És az utcánkban is?

Igen, ott is.

És a házunkban?

A házunkban is szeretlek.

És a szobámban is szeretsz?

Igen, a szobádban is.

Az ágyamban is szeretsz?

Az ágyadban is szeretlek.

És a párnámban is szeretsz?

Igen, a párnádban is szeretlek.

Még a párnám belsejében is?

Igen, ott is.

Mami, a párnámban legbelül lévő legeslegapróbb magban is szeretsz?

Igen, a párnád legbelsejében lévő legapróbb magban is szeretlek.

Na jól van, most már elég lesz.”

– lányaim

1. rész Hipnózis

A hazugság összetéveszthetetlenül hideg, szürke, fémes érzés, de nem a szájban, hanem a gyomorban és a nyelőcsőben, ahol marni kezd, mint a sav, és úgy nyom, hogy émelyegsz, és eltelít, mintha daganat nőne benned, és nem fér beléd többé a világból semmi sem.

Amíg hazudnak neked, és te nem tudod, addig méreggel pumpálnak fel, amitől egyszerre ürülsz az élettől, és telítődsz fájdalommal, undorral és azzal az űrrel, ami eltávolít magadtól, az emberi lénytől, aki vagy, voltál és lehetnél. A szöveteket pusztítja el, szétszedi az identitást, hiszen aki hazudik, az semmit nem tart tiszteletben, ami te vagy, ami fontos neked, hanem elveszi és eltiporja, döntést hoz helyetted az információ módosításával, aminek hatására a test leválik a lélekről, kettéhasadsz: válaszul a hazugságra.

Egyszerre éreztem hányingert és mélyről feltörő, vad éhséget. Azt éreztem, ennem kell, zabálnom, véget nem érően, rengeteget, a hosszú hónapok érzelmi koplalását kell kompenzálnom valamiképpen, de ugyanakkor a gondolattól, hogy valami belém kerül, sűrű undort éreztem.

A konyhában ültem, és egyszerre a gyerekkoromban találtam magam fejben, amint ülök egy hideg konyhában, kislányként, ismétlődő képek sokaságában, éhesen, de a félelemtől összeszorult gyomorral, és senki nincs ott, hogy megetessen. Ez részben a rendszer hibája volt, amelyben sosem voltak a szülők otthon, mert hajnaltól estig dolgoztak, meg ingáztak, meg teljesítettek a szocializmusnak, ahol még hétvége és szabadnap se volt. Részben pedig nyilván valami más elem is belekeveredett a képletbe, valami hömpölygő nyugtalanság, miszerint sosem lehettem teljes biztonságban. A szülők magukba burkolóztak és roskadtak túlterhelt kilátástalanságukban, a rendszer elnyomó és átláthatatlan volt, a feszültségek egymásnak csapódtak és kimondatlanok maradtak, a konfliktusok nem kerültek egészséges feloldásra, sosem tudhattam, mire érek haza. A testvérem rajtam verte le, mint kisebben, a belé szoruló frusztrációt, és én, mint legkisebb láncszem, magamra hagyva, önmagamba menekültem. Egyetlen útvonalat láttam: a tanulást. Vécébe zárkózás a könyvekkel, miután és mielőtt megvertek, a szavak enyhülést adtak a tettekre, és nyitottak egy járatot a belső végtelenbe. Vécéből a konyha hidegségébe, egyedül, és miután senki nem érkezett meg, végül csak előszedtem és megmelegítettem az előző napról maradt, megdermedt paszulylevest. De annyira éhes voltam, hogy sosem vártam meg, hogy teljesen felmelegedjen, ezért csak a paszuly felülete volt meleg, a belseje meg hideg maradt. Ott ültem végig a gyermekéveimet a félig meleg és hideg levessel, és kibéleltem a fejemet történetekkel, hogy puhára essek, ha vernek.

Az apám depressziós volt, a rendszerre válaszul, teljesen érthetően, nem mosolygott az életben: mai napig nem tartok vonzónak egyetlen mosolygó férfit sem. Mert hát mi a szerelem, mi képez zsigeri, eszement vonzást egy emberben egy másik iránt? Honnan szeretünk, ha nem a gyerekkor hiányaiból?

Beleszeretni egy hangszínbe, a másik ember egyetlenegy szavába, egyetlen hangulatba, amit áraszt, beleszeretni a csámpás lábába, a tökéletlen, dülöngélő, féloldalas járásába, beleszeretni a raccsolásába, abba, ahogyan figyel vagy néz, hallgat, beleszeretni egyetlen, megfoghatatlan és megmagyarázhatatlan momentumba, ami előhív valami ősi, belső, mély képet benned, aminek mintha nála volna a párja. És onnan, ettől fogva, ő szép lesz, és jó lesz, és semmi sem számít, és mész utána. Az egésznek semmi értelme persze, mások talán szebbek, jobbak, okosabbak, nem is látod, kit érdekel, csak mész utána. Nyilván nem is utána mész, hanem magad után, mert akkor, abban a pillanatban, egyedül nála, nála van az a kép, amin tisztán láttad meg magad.

Traumából szeretünk hát, fájdalomból, elfojtásból a lehető legerősebben, legfelfoghatatlanabb módon, zsigerből. Még ha el is határozzuk, hogy mi aztán olyanba nem szeretünk: olyanba fogunk. Ezért az első látásra történő szerelmek a kiemelt veszélyzónát jelentik, amikor nincs semmilyen valós információd a másikról, semmit nem tett a bizalmadért, egy szót se beszéltél vele, mégis elkap azonnal, lekapcsolja a villanyt az agyadban, és te hagyod, mint a hipnózisban, és mindenfajta kontroll nélkül szolgáltatod ki magad. Mert rálép a pedálodra, és onnan beindulsz, mint egy megvadult ösztönállat. Ugyanaz a heves remegés áll beléd, mint amikor vadállat támad rád az erdő közepén. Csak ott és akkor pontosan tudod, hogy félsz. Itt viszont szerelemnek véled, mert a traumád éppen az, hogy összekeverték benned a szeretet fogalmát a félelmével. Ez a hirtelen támadó testi remegés valójában a veszélyt érzékeli a kommunikáció összes nonverbális csatornáján keresztül, az agy emlékszik rá, hogy milyen is volt az, amikor bántották, felismeri, és beremeg őrült erőkkel. Ha ott és akkor lenne egy kevés józan eszed, elmenekülnél. De hát éppen az eszed kapcsol le, így aztán odaadod magad a vadállatnak, tálcán kínálod magad, hogy daraboljon fel.

Most visszakapcsolok a jelenbe: itt ülök, felnőttként, és emlékeztetnem kell magam, hogy ez most egy másik konyha, nem is hideg, és kellően meleg a levesem, az érzés automatikusan bejön, hogy egyedül vagyok, de ettől már nem kell félnem, ez alapállapot. Innen indulunk, és ugyanide érkezünk meg, ha ezt megértem és elfogadom, akkor a létezése kevésbé félelmetes. Akkor már nem ellene küzdök, hanem vele együtt, ami már önmagában erősebbé tesz. Az indulás és érkezés közt zajlik egy tér-idő intervallum, amelyben megélhetsz valamit abból, ami értelmes.

És eszembe jut a kliensem, aki hosszú éveken át kényszeresen mosakodott, és hiába próbálta legyűrni, csak egyre erősebbé vált a kényszere. Mi nem a kényszerrel foglalkoztunk az üléseken, hanem minden egyébbel, ami nyomasztotta őt, és minél több dologgal szembenézett, annál kevésbé érezte a mosakodás kényszerítését. Nem akartuk elnyomni a kényszert, azt mondtuk, a kényszer egy barát, aki segít tulajdonképpen: jelenti, ha baj van. És akkor lehet kapcsolni és körülnézni, mivel van a baj valójában, és ott barkácsolni, mert a mosakodás csak tünet valójában. Valami más nem tiszta, és kivetül a testre. Hát elfogadom magam, az egyedüllétemmel, nem lefejezni akarom a saját részemet, hanem együtt élni vele. Magamból kell táplálkoznom, újra meg újra, mint kislánykoromban, a megküzdésünk mégis egy belénk égett stratégia, de ez most egy sokkal tudatosabb, védettebb színtere már a létnek. A megküzdésem a tudatosság, amikor megértem, mi történt velem, és ha megértettem, akkor tudok mit kezdeni vele. Ha nem értem, akkor csak menekülök, ami egyenlő az ismétléssel, vagyis a trauma mélyítésével.

A szembenézés most fájni fog, de végre kell hajtanom magamon ezt a műtétet, ahogy a klienseimen is végrehajtom. Olyan ez, mint a fekély eltávolítása, mint egyedüli lehetőség, hogy a seb begyógyulhasson. A rendszerezés azt jelenti, strukturálunk, tehát átvesszük a történtek felett a mentális irányítást, ami hatalmas segéderő a feldolgozási folyamatban. Mert hiába van vége egy traumának a felszínen, attól az még nem múlt el, hiszen nemcsak a trauma ölhet meg, hanem annak az utóhatásai is, s hogy mit kezdünk a fojtogató poszttraumás tünetcsoporttal ugyanannyira fontos, mint a túlélés maga. Szembenézek most életem legmélyebb sérülésével, hogy bevégezzem azt. Úgy döntöttem ezen a napon: ma. Én, Nóra.

Furcsa nyomás van rajtam. Mintha a fejemet folyamatosan a víz alatt tartanám. Ami nem természetes állapot, mégis csinálom. Amitől a levegőm fogy, és fulladozom. Amiből ki kéne jönni. De mintha valami láthatatlan, nehéz súlyú tehetetlenség benne tartana. Minden életösztönömmel szemben. Zaj van. Artikulálatlan, idegen zaj. Mintha a hallott szavak eltávolodnának a megtapasztalt valóságtól. Kettéválna a fülem, ami hall, és a bőröm, ami érintve van. Érzékszerveim ezer darabba hasítanak.

Tehát ez egy feladat most, mondtam magamnak, két kézzel az asztalba, mint realitásba kapaszkodva, nem ránthatom vissza magam újra meg újra a múltba, ahol azt élem meg, hogy magamra vagyok utalva, és nincs senki, aki segítsen rajtam. Persze a tény igaz: mindenki magára van utalva, és nincs senki, aki segítsen rajta. A különbség az, hogy az ott akkor egy gyermek rettegése volt, hogy éhen hal, a szó összes értelmében. Hacsak meg nem tanul a tűzzel bánni, azt bekapcsolni, önmagát kiszolgálni, megnyugtatni, gondolatait hosszú órákon keresztül akárhányszor egybeszőni, míg fel nem nő. Megtanulta tehát. De hiába tanulta meg és élte túl, az érzet, hogy egyedül van, s ebbe bele is halhat, úgy fűződik a konyhához, mint Pavlov kutyájának nyála a villanykapcsolóhoz. Az alapelv, hogy a múltat megváltoztatni nem lehet, de a jelenben tudunk valamit úgy buherálni az értékelésünkkel, hogy az élhető legyen. Vagyis: bár azt érzed, mert ez a tanult érzésed, hogy egyedül enni a konyhában halálos lehet, nem az. Nem jelenti a halált, ha magadra maradtál egy elválást követően. Ezt kell áttanulni a jelenben. Vagyis a magányos konyha megszelídítése életfeladat. Az elengedés pillanatában az emberek visszakerülnek oda, ahol gyerekkorukban a legsebezhetőbb pillanatban találták magukat. Ezért rettegnek tőle. Miközben már nem vagyunk gyerekek, és ily módon: nem is vagyunk kiszolgáltatottak. Hozhatunk döntéseket, rendelkezhetünk önmagunk fölött. Az akkori egyedüllét egy kiszolgáltatott kényszer volt, a mostani egy választott. Nyúlhatunk eszközökhöz, amelyekkel megnyugtathatjuk önmagunkat. Ebben mind hasonlóak vagyunk egymáshoz. A különbségek ott adódnak aztán, hogy ez a megnyugtatás hogyan és miként történik meg. Belső erőforrásokból táplálkozik, külsőkre hagyatkozik-e, függőségekbe veri-e magát, kifoszt-e másokat saját szükségletei kielégítésére, netán a mások szolgálatából nyeri ki a létezését, vagy átalakul valamivé a fájdalom energiája? Ha az élet értelme a szeretés, és nincs senki a közelben, akkor a szeretést magát tagadjuk-e meg, vagy inkább magunk felé fordítjuk és elárasztjuk vele a mindenséget? Nem az a kérdés, hogy sérültek vagyunk-e, mert azok vagyunk, mind. A kérdés, hogy mit kezdünk ezzel a sérüléssel, s a mögötte munkálkodó halálfélelemmel.

Régebben gyász-fundamentalista voltam, ami azt jelentette, hogy belefeküdtem a gyászba, és ott ültem benne, amíg át nem járta úgy a testemet, az agyamat és a lelkemet, hogy beleremegtem, kiizzadtam, kihánytam, kivéreztem az összes maradványát is, kitartottam a halott mellett tisztességesen, míg ki nem múlt végképp. És csak akkor álltam fel a padlóról, amikor már úgy kiapadtam-kiszikkadtam benne, hogy ha ott nem állok fel, megyek én is a hullával. Akkor azt hittem, ezt így kell, ennek ez a helyes módja, volt is hozzá pszichológiai iskola, ami ezt támogatja. Aztán azt kezdtem érezni, hogy belefáradok ebbe a sok gyászba, valami más iskola kéne, életszerűbb elmélet, ami persze nem tagadást jelent, hanem a gyásszal párhuzamosan az élet beengedését is a folyamatba. Nyilván megvan ehhez is az a szakmai nézetrendszer, ami azt jelenti, hogy attól még, hogy gyászolsz, menj ki nyugodtan a napfénybe, és szívd magadba a feléd áradó szeretetet. Ez lefordítva konkrétan a párkapcsolati gyászra, azt jelenti, hogy bőven elég gyász volt a kapcsolat maga, minek fenntartani ezt a kapcsolat végeztével, rá kell írni egy erős tintával valaki másnak a nevét a már meglévő fájó névfoltra. Meg kell tapasztalni a szeretetet másképpen. Ebben nyilvánvalóan van egy durva kockázat, mégpedig az, hogy csak az előző fájdalmat hozza elő a kontraszt, és mélyíti el, ez igaz. De ha hígítod a hatást, rá mersz írni több tintával is, akkor csak elhalványul valahogy. Ez nem a mások kihasználását jelenti, ennek szerződéses alapon kell működnie: transzparensen járunk el, és nem ígérünk semmit, amit nem tudunk betartani, ezen belül pedig mindenki felelősséget vállal önmagáért. Szerződéseimet huszonnégy órára kötöttem meg, gyászom e fázisában ennyit látok át, ennyit tudok vállalni és tartani, minden egyes nap feltéve a kérdést magamnak és a másiknak, hogy akarjuk-e még folytatni. Mindezt csak addig, amíg szeretni tudjuk magunkat a pillanatban és önmagunkon keresztül egymást.

Arról beszélek, hogy Dávid vadállat módjára hatott rám, ész nélkül, a legmélyebb ösztönszinten. Amikor megláttam, remegtem, de nem ismertem fel a halálfélelmet, vagy felismertem, de elhessegettem magamtól: szerelmet akartam, embertelent, megkaptam és megéltem és majdnem belepusztultam. És tényleg azt hittem utána, hogy nincsen reptér nélküle, hogy nem lehet utazni, hogy nincsenek más városok, mert minden élmény hozzá kötődött, és minden más elhalványult, elmosódott és eltompult. Hosszú ideig volt ez a világvége-érzés, ment még bennem a gyász-fundamentalizmus. Az első férfi, aki bejött a képbe Dávid után, kirándulni hívott egy másik városba, és azt éreztem, ha ez sikerül, akkor nagyot lépek előre. Megtapasztalni, hogy létezik autópálya nélküle is, vannak rajta autók, és el lehet jutni valahova úgy is, hogy ő nincsen ott, és ugyanúgy lehet kávét inni, és múzeumot látogatni, és képeket nézni, és sírni, nevetni, sörözni, fagyizni, aki ezt megmutatta, annak örökké hálás leszek. Nem tudtam persze még szeretni, nem tudott egészen belém jönni, nem tudtam beengedni, minden mozdulata arra emlékeztetett, hogy nem Dávid, ezért fájdalmas volt. Csak a teljes érzéketlenségben lehet a partnereket tárgyként váltogatni, de mégis tőle távolított, lett egy szövetségünk, miközben ő szintén gyászolt, és amikor aláereszkedtem, és hagytam, hogy érintsen, éreztem, hogy minden egyes mozdulattal megy ki belőlem Dávid hatalma, nyoma, ereje fölöttem. Még ha fájdalmas is, a fájdalom viszi ki, és amikor megtapasztaltam, hogy még élvezni is tudom az együttlétet úgy, hogy ő nincsen ott és nincs jelen, végképp összeomlottam részben, hogy Istenem, hát tényleg nincs örökkévalóság, még bennem sem. De meg is könnyebbültem: nő vagyok még, maradtam és lehetek, mással is és máshol is. Hogy ez nem ő volt bennem, kizárólagosan, ahogyan hittem, hanem én voltam, saját magam, s a képességem a kapcsolódásra, ami itt maradt velem, az enyém, nem vitte el, mégsem. Hiába fejezte le a szeretet fogalmát, én megmaradtam. És a gyász is, hogy nincsen többé, és hogy nem lehet folytonosság a szeretetben, ezért szükségszerűen tovább kell lépnem.

A bizalmatlanság utóhatás, éreztem a saját távolságomat, valahányszor valaki be akart volna maga mellé rántani a szerelemnek nevezett játékba. Nem éreztem a tekintetét igaznak, a szavait megalapozottnak, előgyártott sablonoknak éreztem, amiket ide-oda rakosgat. Görcsbe rándultam, ha szerelmet vallottak, mert Dávid jutott eszembe, ahogyan térden állva bizonygatja azt a szerelmét, aminek nyoma se maradt másnapra. Aztán előkapta harmadnapra, és kinyitotta, majd becsukta, véresre forgatta, végül csak néztem egykedvűen, és azt gondoltam: ne szeress, bazd meg, mert ez így egy szar. Aztán persze a saját gondolatom is rémisztett, mi lett belőlem, egy hitetlen ember? De vajon lehet-e a hit elengedése nélkül is alapvetően jól egy ember, mert hát ez a realitás, és akkor én most felébredtem végre. Vagy csak fel kell ismerni a különbséget a reális hit és az irreális illúzió közt? Így menthető meg a hit. Új fejezet nyílt. Új rendszer. Új világkép. Valami letisztult, egyenes, rendszereken túli létezés. Visszakerülés a világomba, oda, ahol a szavaknak újra értelme van. Függetlenül attól, hogy valaki más ezt lepecsételi-e nekem vagy sem.

Ez egy illúziómentes zóna már, amelyben nincs örökkévalóság, szilárd talajon állunk, ér nemet mondani. Nem képzeljük azt, hogy a másik az egyetlen, és azt sem, hogy mi egyetlenek vagyunk. A narcizmus kipusztult. Egyenesség van és együttműködés, nem kivérzés és gyilkolás. Áttanulás a végletes szenvedélyből valami élhető érzésre. Ahol csak azt mondjuk, ami tartható. Némely kliensem arra panaszkodik, hogy az élet igazságtalan, kibaszott vele, mert ő nem boldog. Nos, erről úgy vélekedem, hogy az élet igazságtalan, ez nem is kérdéses, de vajon a boldogság, mint elvárás, reális-e? Mi is az egyáltalán? Lehetséges-e egyvégben boldognak lenni, ráadásul egy olyan világban, amely a szemünk láttára múlik ki? Nem bárgyú naivitás vagy nyomasztó szorítás ez a csongoréstündés boldogsághajhászás? A kritikai realizmust tartanám origónak, az értelmiségi felelősségvállalással és a spleennel, amin valahogy felülemelkedünk időről időre, bizalommal és küzdelemmel, és akkor ez már egy boldogságpillanat. Ahogy az is az, ha valaki végre érti az identitásunkat, osztja a gyászunkat, a belátásunkat, hogy minden véges és bizonytalan, és ezért a rendelkezésre álló pillanatban, amiről nem tudhatjuk meddig tart, sokkal nagyobb vigyázattal fogja a kezünket az úttesten áthaladva. Ez az egy pillanat lesz a boldogság, vagyis teljességérzés maga, ami a boldogtalanságot is, saját részeként, elbírja. A konyhában ülve nem elűztem a fájdalmat, hanem beengedtem és párbeszédet folytattam vele. Én fogtam kézen, és nem mentem el vele, hanem őt vittem magammal oda, ahol átalakítottam azzá a munkaeszközzé, amin keresztül megérthetem önmagamat és másokat. Amiből kovácsolok egy belső erőforrásokra támaszkodó kiutat.

Nórát akkor láttam utoljára boldognak, amikor kilépett a munkahelyéről a kék ballonkabátjában, meglátott az út túloldalán, és extázisba esett, úgy rohant az úttesten át, hogy minél előbb, minél hamarabb és sürgősebben odaérjen hozzám. Nem érdekelték az autók, az emberek az utcán, jött, rohant, ugrott a nyakamba, és úgy szorított, hogy majdnem megfulladtam. Ezt a szorítást, ezt nem bírtam. Tudtam, hogy baj lesz. Ha így szorít, ha ennyire nyíltan, akkor valami történni fog. És persze nem akartam, hogy történjen, mert mindeközben mindennél jobban vágytam erre az ölelésre. Mégis, amikor megtörtént, rettegni kezdtem tőle. Így egyszerre. Belesüppedtem a legmélyebb önmagamba, és vacogni kezdtem, hogy ha ez ennyire jó, akkor ennek hamarosan vége lesz, és én azt nem várom meg. Hogy még előtte szét fogom verni. Hogy valami brutálisat fogok csinálni.

Elzavartam ezt a gondolatot nyomban. Mint amikor magaslatról nem nézek le, nehogy leugorjak. A kényszeresek gyakori gondolata. Ránéztem Nórára, úgy ragyogott, mint a nap, a terhessége még nem látszott rajta, de már, ahogy észbe kapott, gondosan nyúlt kezével a hasához, úgy mosolygott.

A délutánt még abszolváltam valahogy. Együtt ebédeltünk, csevegett, különösebben nem tűnt fel neki, hogy hallgatok, mert gyakran hallgattam. Megtanultam rejtőzködni, mondani, amit az emberek hallani akarnak, csak hogy békén hagyjanak. Megtanultam úgy nyúlni egy nőhöz rutinból, hogy az azt higgye, jelen vagyok, hogy örüljön az érintésnek, én meg elmeneküljek fejben oda, ahová akarok. Lázasan küzdöttem magamban. Szeretem ezt a nőt, talán az első és egyetlen, akit valaha igazán. Legalábbis abban a pillanatban úgy éreztem. Úgy csüng rajtam és úgy rajong, olyan imádattal, hogy álmodni se lehetne nagyobbat. Mindennél jobban akarom, hogy végre rend legyen az életemben, és nyugalom. Ép ésszel átgondolva, most boldognak kéne lennem. De nem tudok, valami megmagyarázhatatlan árny az elmém egy szélső szegletéből bekúszik a középpontba, elkapja a torkomat, teljesen összehúzza apróra, olyan kicsire, hogy már a nyálam is alig csúszik ott le, és vadul, állatian dübörögni kezd bennem a félelem. El fogod veszíteni ezt a mindenséget, mondja a hang. Én meg küzdök vele, hallgass, szólok rá, Nóra itt van, Nóra velem van, Nóra a gyerekünket hordja, de hiába, a hang csak dübörögve mondja: el fogod veszíteni, el fog hagyni, hamarosan vége lesz az egésznek. Nóra rám néz közben, könnyes a szeme, örömében vagy szerelmében, ki tudja, az arcomat simogatja, mond valami kedveset, de meg se hallom, mi az, csak bólintok, mint egy gép, és tovább viaskodom magamban. Végül kimerülök, összedőlnek a hangok az agyamban, nem győzöm már mondogatni magamnak, hogy minden rendben lesz, velem is, meg Nórával is, a gyerekkel is, mert letipor mindent a mélységes szorítás ott bent, hogy magamra fogok maradni, ha most nagyon örülök. Ne örüljek annyira, mert durva ára lesz, és akkor majdnem felállok az asztaltól dühömben, de visszanyelem a mérget, mosolygok én is Nórára, de közben idegesíteni kezd. Ettől persze megijedek, mert miért idegesít a nő, akit szeretek, és aki szeret, erre nem tudok felelni, és még idegesebb leszek. Legszívesebben felállnék és elrohannék, nem tudom hová, ami abszurd, mert közben az életemet adnám bármikor egy ilyen pillanatért. Végkimerítenek a saját ellentmondásaim, Nóra beszél, kérdez, és érzem, hogy egyre kevésbé tudok figyelni és egyre idegesebb leszek, de csak nem förmedhetek rá egy terhes nőre az étteremben, ráadásul teljesen ok nélkül. Úgyhogy nyelek, nyelem a mérget, benyúlok a zsebembe, kitapogatom a xanaxot, ettől megnyugszom, jól van, rendben van, itt van, mindjárt elfordul, vagy kimegy a vécére, mert a terhesek gyakran pisilnek, és akkor végre beveszem és kicsit megnyugszom tőle. Így is lesz, Nóra kimegy, remegő kézzel előveszem a gyógyszert, és rögtön kettőt veszek be. Víz se kell, hadd érezzem, ahogy szétmállik a számban a jól ismert íz, és már a tudattól, hogy bennem van, ahogy hozzáér a nyelvem a szétrágott törmelékhez, már attól alábbhagy a remegés, leáll a dübörgés, eltűnik a vészjósló hang a fejemből, és ott marad a tompa nyugodtság. Nóra visszajön, és látom, hogy szép, és látom, hogy itt van, és a hasát érinti, és leül mellém, és megkérdezi, innék-e kávét. Nem kérek, mert rettegek, hogy a kávétól szívrohamot kapok, és meghalok, de ezt nem vallom be, csak azt, hogy most nem, inkább menjünk haza, és pihenjünk le, elfáradtam. Jön, persze, fogja a kezem, fáradt ő is, hiszen dolgozott egész nap, és közben terhes, de nem mondaná, mert sajnálja az időt az alvásra, mert annyira örül nekem, hogy inkább ébren maradna, ezt mondja.

Ez volt az utolsó nap, hogy Nórát önfeledtnek és őszintén boldognak láttam. De olyan boldognak, hogy amikor ránéztem, éreztem, hogy szédülök, hogy elveszek, valami olyan mélységbe, ahol még sosem jártam, és ettől a mámortól olyan félelem jött rám, hogy miután lefeküdtünk Nórával, és ő elaludt, én azonnal felkeltem. Fel-le járkáltam a lakásban, a gyomrom kavargott, a xanax kiment belőlem, és újra jöttek a gondolatok, olyan nagyon boldogok vagyunk, amilyenek nem lehetünk, mert el fogjuk veszíteni ezt a boldogságot, el fog hagyni, és akkor én abba belehalok, ezért ezt így nem lehet kibírni. Rá fog jönni, hogy kényszeres vagyok, hogy depressziós, hogy bipoláris, hogy függő és mániás, és még mi mindent mondtak rám az elmúlt húsz évben az orvosok, ők se tudják mi bajom. Járkáltam, és remegtem, és legszívesebben megszűntem volna, de sajnos megszűnni nem lehetett. Mondogattam a csoportüléses mondatot magamban, amit az elvonón tanultam, hátha megnyugtat: Dávid vagyok, függő. De nem segített, nem adott valóságérzetet, és nem nyugtatott meg. Elővettem a telefonom, nyomkodni kezdtem, az ujjaim remegtek.

Nem tudom leírni a félelmét annak, amit akkor érzek, amikor megérzem a szeretetet. A rettegést, hogy ezt el fogom veszíteni. Hogy elmegy, és nem jön vissza. Hogy elhagynak. Hogy nem fogok megfelelni. Hogy hibázni fogok. Hogy elvétem. Remegni kezdek, irtózatosan belehergelem magam, mint egy örvény, beránt. A talaj bedől alattam, fuldoklom. Menekülnöm kell, ha szeretek. Ha azt érzem, hogy én magam szeretni lennék képes, az veszélyes. Ha a másik szeret, az jólesik, de rögtön elvárásként is jelenik meg bennem. Mintha azt sürgetné, hogy én is szeressem, és ettől begörcsölök. El fogok bukni, érzem. Ha ki lehet fizetni, mint egy kurvát, az megnyugtat. Pénzem van, ott nem fogok elbukni. Ott semmi más nem számít, ott erősnek érzem magam, hatalmasnak. Megdugok rengeteg nőt, egyiket a másik után, sorozatban, pénzért, futószalagon, mint testeket a húspiacon, ez az egy, ami nyugtat. Nincsenek érzések, nem kell beszélni, elvárások sincsenek, kötődés sincs. Pénz van, az biztonságot ad. És a jól ismert mozdulatok sora. És a kurvák hagyják, ők mindent hagynak, és érzed, hogy kijöhet belőled büntetlenül az állat.

A rossz szokás megnyugtat. Tudom, hogy sokszor megismételtem már ezt a múltban, és van ennek egy fedezéke, oda be lehet állni, és az megóv, megvéd majd. Mint egy búvóhely, rejtekhely. Persze, szégyenkezem miatta, és tudom, hogy ez végső soron nem oldja meg. De mégis nagyobb biztonságot jelent, mint beleállni az ismeretlenbe. A szégyent már ismerem. A szégyen az enyém. A szégyen én vagyok, és mint egy nagy burok, bevon. Ettől még nagyobbra duzzad a szégyen, és még inkább el kell bújnom, menekülnöm előle, és akkor ismétlem a rossz szokást, és ez újabb szégyen, de ezt már ismerem, ezért meg is nyugtat kicsit, mielőtt újra belém hasít, hogy mit követtem el. De most nem akartam ezt a szégyent, most nagyon akartam, hogy másképp legyen, és ez a nyomás, ez a vergődés, ez a rángatózás bennem teljesen kikészített. Éjfélre már annyira rosszul lettem, hogy bementem a szobába, ahol Nóra aludt, felkapcsoltam az összes lámpát, és rákiáltottam.

Én nem akarom ezt a gyereket mégsem, Nóra!

Nóra mélyen aludt, még álmában is mosolygott, keze a hasán volt, kicsit folyt a nyála, nem undorított, de túl akartam esni rajta. Nyöszörgött álmában, és úgy imádtam ezt a nyögést, hogy életem végéig elhallgattam volna, de nem tudtam már a félelmemnek parancsolni, és kirángattam az ágyból. Elismételtem, hogy meggondoltam magam, hogy a gyereket, amit én akartam, én kértem, én könyörögtem, hogy legyen, biztonságból akartam, hogy ne hagyjon el, azt most mégsem akarom, mert annyira megijedtem, és annyira félek. Hogy kavarog bennem a halál és kavarog bennem az élet, hogy egyszerre érzem, hogy meg fogok halni, és nem lesz, aki felnevelje, és egyszerre érzem, hogy ez a gyerek tartana életben, és a két vágy és gondolat kioltja egymást, és az őrületbe kerget. Nem bírom tovább, szedje ki magából a gyereket!

Nóra felült az ágyban. Egy másodperc alatt magához tért. Úgy nézett rám, mint aki kísértetet lát. Elkerekedtek a szemei, kapkodta a levegőt. Nézett. Elsápadt. Végül ő is remegni kezdett, és most az egyszer megláttam rajta azt a félelmet, amit saját magamon láttam, hetek óta, amióta ezt a gyereket várta. Az arca, amit szépnek láttam, most élettelen kővé dermedt. Innen átment robot üzemmódba. Nem ellenkezett. Csinálta, amit kértem.

Másnap szombat volt, hétvége. Bementünk az ügyeletre. A doktornő, aki gondozta a terhességet, az egészet nem értette. Persze, Nóra sem. Én sem. De Nóra magára vállalta, ő nem akarja mégsem, mondta, szemét lecsukva.

12 hetes a terhessége – mondta a doktornő. – A magzat egészséges. A beavatkozás kockázatos.

Nóra rám nézett, mintha kérdezne. Én bólintottam, hogy igen.

Nem baj – mondta Nóra.

Nóra utána még egy évig maradt velem. A kezemet fogta. Támogatott a bűntudatban, merthogy az utána rám szakadt. Megbántam az egészet, megint meggondoltam magam. Próbáltam rábeszélni egy újabb gyerekre, hallani se akart róla, dühös lett, kiment a szobából, sírva fakadt. Tehetetlennek éreztem magam. Nem bírtam ránézni az arcára. Olyan felfoghatatlan fájdalmat láttam rajta, hogy már a szépsége is fátyolszerűvé változott. Nehezemre esett bevallani magamnak, hogy meggyűlöltem az arcát. Haragudtam rá, amiért ezt csináltam vele. Nem tudtam megbocsátani magamnak. Emlékeztetett rá, hogy milyen vagyok, és ezt nem viseltem el. Amikor boldog volt, azt is nehezen bírtam, mert nyomasztott, hogy elmúlhat, mert nem érdemlem meg, de ezt a szomorúságot, ezt még nehezebben. Elkezdtem keresgélni valami okot arra, hogy meggyűlöljem. Orvostól orvosig eljárt velem. Pszichiáterek tömkelege. Az egyiket ott hagytam, mert bajszos volt, a másik csak a hidakat járatta velem, hogy a tériszonyommal nézzek szembe. Már az is idegesített, hogy ennyire jó velem. Vártam, hogy mikor üt meg, mikor ordít velem, mikor hagy el. Egyiket se tette meg. Tovább szeretett, vagy csak nem maradt ereje ellenállni. Összeomlottam, nem tudtam, mi történik velem. Rettegtem, hogy elhagy, vagy vártam, hogy megtegye, hogy ne rettegjek többé végre. Kínkeserves, amikor nem tudod, mit akarsz. Könyörögtem az orvosnak, mondja meg, mi bajom, hümmögött, és megkérdezte, hogyan emlékszem anyámra.

Egyetlen emlékem sincs magamról gyerekkoromból. Anyámról két dolgot tudok. Gyűlöltem, hogy dohányzott. A másik, hogy egyszer láttam hajnalban kisomfordálni apámtól a fürdőszobába, kezén egy áttetsző fehér kocsonyaszerű folttal, és aztán hosszasan mosakodott, ami undorított. Apám katona volt, ritkán járt haza, akkor is vert, meg ordított. Többet nem tudok. A paplan alá bújtam, és sírva vertem hajnalig a farkam, amíg meg nem nyugodtam. Féltem, hogy valaki rám talál, de közben mégis vártam, hogy anyám szóljon hozzám. Ez az egyetlen emlékem a kamaszkoromból. És rohadtul idegesít, hogyha a szüleimről faggatnak. Ez a terapeuták mániája. Megtettek mindent, amit akkor tudtak, kit érdekel ma már mi hogyan volt? Ideges leszek, gombóc gyűl föl a torkomban, legszívesebben magamba temetkeznék, és soha többé ki se bújnék onnan.

Tartalom

1. rész
Hipnózis

2. rész
Józanodás

3. rész
Vég és kezdet

Forgalmazza:

eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
BioRhyme – SIL Open Font License
BioRhyme Expanded – SIL Open Font License
Merriweather – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0