Taussig Gerda

Se veled, de nélkülem

Taussig Gerda

Se veled,

de nélkülem

Budapest, 2022

Taussig Gerda: Se veled, de nélkülem

© Tóth Éva, 2022

© Bioenergetic Kiadó Kft., 2022

Kiadja a Bioenergetic Kiadó Kft.

Felelős kiadó: Schneider Gábor

ISBN 978-963-291-625-5

Felelős szerkesztő: Nádasi Krisz

Tördelés: Vancsura Olga

Borítógrafika: Takács G. Kíra

Szerzőfotó: Pákozdi Enikő

E mű bármely részének bármilyen módon való másolása, sokszorosítása,
közzététele csak a kiadó írásbeli engedélyével történhet.

A regény igaz történeten alapuló fiktív szívmese, szereplői kitalált karakterek,
mindennemű egyezésük a valósággal csupán a véletlen műve.

A pillanat

fellobban és kialszik.

De akkorra már örökre beégett

valami Megnevezhetetlen

mintái közé.

– Fodor Ákos

D-nek…

– Mit csinálsz?

– A szívedet hallgatom.

– A homlokoddal?

– Mindenemmel.

Eljátszom néha a gondolattal, hogy visszautazom az időben és megpróbálom kitalálni, mi lett volna, ha…

Történeteket írok, a múltban kutakodom fáradhatatlanul és mohón, mintha valósággá tehetném a sokszor megbánt, majd újraírt pillanatokat. Visszarepülök öt-hat évet is olykor, és a rég elfeledett beszélgetésekbe képzelem magam.

Napokig sodort minket a kíváncsiság, mint ellenállhatatlan belső kényszer, egymás felé. Egy társkeresőn, ahol egymásba botlottunk, természetes, hogy a valóságtól elrugaszkodott intenzitással, vagy épp túlontúl lassú bizalmatlanságban indul a beszélgetés, mi mégis egészen egyedi módon, ezeket érzékenyen ötvözve kapcsolódtunk már az első pillanattól. Néhány óvatos mondatot követően eszeveszett iramban mélyült és csúszott sokszor az éjszakába az egész napos eszmecsere. Úgy éreztük, ezer éve ismerjük egymást, a szívem ujjongott. Ma is emlékszem az estéken átívelő csevegések hangulatára, szikár alakod, szenvedélyes, olykor mégis a kérlelhetetlenségig visszafogott lényed egészen valóssá elevenedik előttem.

Meglepően könnyen rád hangolódtam, a gondolataid hamar sajátjaimként visszhangoztak bennem. Új ízeket fedeztem fel a sablonos ismerkedési fordulatokban, élvezettel haraptam minden szóba, szinte éreztem savanykás-édes ízét a képnek, amit magadról mutattál. Békéssé tetted a nappalt és elevenné az éjszakákat. Néhány nap után erősebb volt a köztünk lévő vonzalom, mint ami a valóságban ilyen rövid idő alatt kialakulhat. Tudtam, hogy kölcsönös az érzés, ezt súgta minden porcikám és a tévedhetetlennek hitt ösztöneim. Ismerem magam: a kíváncsiságom óvatlan jószág, előreszalad mindig, fegyelmezni kell, mert visszafogni lehetetlen. Játékos természetű. És én szerettem játszani. A féktelenség szárnyakat adott, a határtalanság pedig reményt. Ma tudom, hogy a remény bizonytalan fogódzó, csak a tudás tart meg.

Akkoriban a saját erőmmel sem voltam tisztában, hogyan mérhettem volna fel reálisan a tiéd? Abban bíztam, hogy utánam nyúlsz, hogy nem engedsz el, hogy ugyanaz a kíváncsiság hajt, mint engem, és ha kihúznám a talajt magunk alól, te elkapod a kezem, a levegőben is, ha nem akarom is, és nem hagysz minket lezuhanni.

Nem kaptad el.

Olyan ritkán mosolyogtál, bennem mégis mosolyra derült minden szó, és ez a mosoly velem maradt évekig, hiába taszítottalak messzire magamtól. Ma érthetetlenül állok az akkori döntésem előtt, falat emeltem közénk, átláthatatlan falat, bizalmatlanságból. Amikor kiderült, hogy valójában Patriknak hívnak, vagyis nem a saját nevedben és nem saját fotóval regisztráltál, bennem darabokra hullott a bizalom és a remény. Hajthatatlan voltam, nem akartam többé találkozni, beszélni sem veled, hiába kértél, hogy adjak esélyt, egy kávé erejéig legalább, hogy tisztázhasd magad. Biztosítottál, hogy nincs a rejtőzködés mögött semmi titok, rossz szándék, én azonban többé nem akartam hallani rólad. A közösségi oldalon ismerősök maradtunk, a haragom elhalványult, el is felejtettem talán, nem beszéltünk ezután jó ideig mégsem.

Eltelt egy év is, míg újra egymásra írtunk, onnantól pedig ez ismétlődött évente, félévente. Kellemes és meglepően bizalmas beszélgetések voltak, de férfiként nem közeledtél hozzám többé. Örültünk egymásnak minden alkalommal, valami megmagyarázhatatlan bizalom alakult ki köztünk, de romantikus értelemben nem kerestük már egymást. Évekre meghatároztam a kapcsolat sorsát ezzel; te továbbmentél, én pedig maradtam talpig magányomban, büszkén és konokul. Hirtelen támadt félelmeim, melyek ellened vallottak akkor, egyedüllétbe zártak, és hiába nyújtottad a kezed, nem volt bátorságom megfogni már. Tudtam, éreztem, hogy igazat mondasz, hogy nem akartál becsapni senkit és nem becstelen szándék vezérelt, amikor álnéven mutattad magad, mégsem tettem túl magam időben az ijedelmen és a csalódáson. A fogatlan, hangosan ugató szörnyek bennem prédára leltek végre, és nem engedték a koncot.

Hibáztál, így döntöttem, és ragaszkodtam a döntésemhez. Hazudtál, és én a hazugságtól féltem, mert nem ismertem fel időben és nem ismertem a természetét sem igazán. Ma tudom, hogy amit hazugságnak vélünk, gyakran az igazság egyik arca csupán; nem ellenségünk, csak ha úgy akarjuk, ha viszont szembe merünk nézni vele, tanítónk lesz és felfedi az arcát. Amikor a félelem erősebb bennünk, mint a szeretet, akkor a büszkeség, amit esetlen jelmezként öltünk magunkra, úgy keményedik a szívünk köré, hogy áthatolhatatlan lesz számunkra a világ és vakon taposunk a saját álmainkon. Azt reméljük talán, hogy bár egyre szürkül fölöttünk az ég, elkerülhetjük a vihart, ha elég kitartóan futunk előle. Te voltál az én veszélyzónám. A viharom. És hiába menekültem, utolértél.

1. Egy Csészényi találkozás

Vannak-e nagy találkozások? Nem tudom. Lehet, hogy csak találkozások vannak, és mi tesszük naggyá őket, ha elég jól illeszkednek az álmainkba. Az is lehet, hogy vannak megálmodott, valahol a létezés margójára írt, sorsunkat formáló találkozók, igazik és elkerülhetetlenek. Kiderül. Egy nap megtudjuk mindannyian, ez törvény.

Előbb érkeztem, nem jellemző pedig. Oka sem volt, sietség sem bennem. Nem úgy, mint körülöttem. Közeledtek az ünnepek, a várost belepte a feszültséggel teli, év végi hangulat. Istenem, mennyire utálom a tömeget! Nyakunkon a karácsony, úgy illene, hogy csillagszórók gyúljanak a szememben és a mosolyom édes legyen, mint a bejgli illata, vagy legalább legyen mosolyom, nem? Végül is randira készülök, most hevesebben kéne, hogy dobogjon a szívem, erre határozottan emlékszem régről, mi a fene van hát, mi a baj velem? Hová tűnt belőlem az öröm? Csábít amúgy a lehetőség, hogy engedjem sebesebben áramolni a vérem, mert rugalmatlanná tette a tartásomat a reménytelenség, és a rugalmatlanság taszít, de közben ott ül a mellkasomon a kétség és belém fojtja a lelkesedést. Túl sok vesződséggel járna magasabb hőfokon égni újra. Dobhatnám sutba a terveim, félek, hogy jelentőségét vesztené, ami ma fontos nekem, ki tudja, mennyi energiát és áldozatot követelne átrendezni, ne adj’ isten újraírni az életem. Ez a dermedt mozdulatlanság, a különös, békés egykedvűség, amelyben a napjaim peregnek, biztonságérzetet nyújt. A megszokás jól kiszámítható, és nekem mindennél fontosabb ez az egyensúly, mert sok munkám van benne, óvatlanság lenne kockára tennem, nem biztos, hogy képes lennék megküzdeni érte újra.

Itt megtorpanok gyorsan, könnyedén pontot teszek a monoton gondolatsor és a számtalan ha végére. Nagy levegő, kifúj, és a pillanatban vagyok újra.

Leporolom a gyorsan tovatűnő gondolatmorzsákat a kabátomról, és a félhomályos, meleg helyiségbe lépek. A harmónia zavartalanul pihen bennem, aggodalomra semmi ok, a nihil csak egy puha, majdnem rózsaszín állapot, otthon vagyok benne, sem elengedni, sem félteni nincs okom. Hoppá. A harmónia és a nihil, mint szinonimák? Sürgősen ki kell jönnöm ebből a hangulatból, talán egy kávé majd segít.

Az egykedvűség az arcomra ült, érzem.

Nem panasz ez, valami fénytelen, várakozás nélküli csend inkább, mintha rám zárultak volna az unásig ismétlődő hétköznapok. Csak álldogálok most is, idegesítő, bizonytalan gondolatokkal a fejemben, miközben december van, az idő szalad, az emberek körülöttem végső sebességre kapcsoltak, száguldanak az ünnepbe egyenesen, biztonsági öv meg sehol, vagy ernyedten lóg, mint megunt szerető egy őrült éjszaka emlékére tűzve. Nem akarok megunt szerető lenni. Nem akarok ernyedten lógni egy túlfűtött éjszaka emlékére tűzve, meg sehogy sem. Nem akarok szerető lenni egyáltalán.

Megrázom magam, alig láthatóan, nem értem, honnan a bánatból törnek rám ezek a borongós gondolatok most, és miért. Jó, hogy szorongani nem kezdek egy találkozástól, ami, ha meggondolom, nem is randi igazából. Adott egy férfi meg egy nő, beszélgetnek évek óta és most személyesen is meg akarják ismerni egymást, természetes igényük ez. Ha kellően intellektuális módon közelítek, a randevútémát ki is zárhatom. Igen, lehet, hogy csak űzött vagyok, ez az időszak sűrű, mint az olvadt viasz, belemerevedtem. De úgy megszoktam ezt az érzést, kényelmetlen volna ruhát váltani, lecserélni a szűkre szabott, mégis testhezállót újra, ami ismeretlen. Mi van, ha még szűkebb? Kiszorítaná a levegőt is belőlem talán.

Vártalak, ugye tudod? Kétségekkel telve, mindenféle baljós előérzetekkel jöttem, de eljöttem, látnom kellett a férfit, akit nem ismertem azelőtt, mégsem volt idegen soha. Akartam az épphogy mosolyt, a kifürkészhetetlen tekintetet, az enyhén vontatott mozdulatokat és az alig hallható, halk szavakat. Ilyennek képzeltelek, pedig valójában nem is láttalak még. Az időn kívül rajzolt elevenné téged a várakozás bennem. Mióta újra írtál, a kíváncsiságom egyre nőtt, és alig értelmezhető derű lett úrrá rajtam, ahányszor eszembe jutottál.

A kávézó, amit választottál, új volt nekem. Kellemes hangulatú, kedves kis helynek tűnt, lágy színekkel, bizsergető kávéillattal és romantikus asztalkákkal. A barna árnyalataiban játszó, melegséget árasztó helyiség meghitt beszélgetésekről, alig érintésekről, lopott csókokról mesélt. Mosolygós párok bújtak meg a félhomályban, némelyek megilletődve fogták egymás kezét. Elnéztem őket és azon tűnődtem, mikor fogtam utoljára ilyen meghitten bárkinek a kezét. Nem éreztem irigységet, de a finom kávéillat a levegőben mintha megkeseredett volna egy pillanatra mégis.

Tudtam, hogy szeretni fogom ezt a helyet, mire ideérsz.

Azt viszont nem tudtam, hogy mire távozunk, szeretni foglak téged is.

Az emelet mellett döntöttem, mert megtetszett a romantikus fakorlátos galéria. Felérve határozott léptekkel céloztam meg a legbelső asztalt. Odavonzott az ablakmélyedésben puhára párnázott sarok, amellyel szemben régi kávédarálók sorakoztak katonás rendben. A tekintetem hosszasan időzött az ötletes dekoráción. Klasszikus volt és különleges, akárcsak a kávézó maga. Miután kellemesen elteltem kávéillattal és a jobb agyféltekém is megelégelte a helyiségben fellelhető kreatív részletek tanulmányozását, azon tűnődtem, milyen lesz a pillanat, amikor megérkezel. Cinikus, romantikamentesre takarított szívem enyhe iróniával szemlélte az állapotom. Nem fogta a fejét, csak gúnyos kis mosolyt varrt a szám szegletébe, így várta a csalódás első leheletét. Elhatároztam, hogy adok egy esélyt ennek a találkozásnak, nem szívből, csak úgy. Hagyom, hogy az legyél, akinek a természet képzelt, mielőtt véglegesre festelek a sebeimmel én.

Elhatároztam, hogy ha megérzem, amikor belépsz az ajtón, anélkül hogy látnálak, akkor fontos vagy. Annyira fontos, amennyire annak képzel évek óta a kíváncsiság bennem. A konok kis hang kitartóan hajtogatja, hogy nem véletlenül botlottunk egymásba, hogy találkoznunk kell és hogy ez a találkozás valamiért sokat jelent majd. Attól a pillanattól, hogy ezek az érzések felmerültek a semmiből, nem hagytak nyugodni, nem csendesedtek többé.

Népszerű lehet ez a kávézó, a vendégek egymásnak adták a kilincset ezen a forgalmas délutánon. Nem láttam őket, csak hallottam. Arctalanok voltak, idegen történetek a semmiből a semmibe tartva. Csak figyeltem és éreztem, hol nyílt az ajtó, hol csukódott, halkan, vagy csapódott épp. Tudtam, hogy a közelben vagy, hisz jelezted, hogy késel pár percet. Tetszett, hogy nem akarsz váratni, hogy figyelsz rám és nem játszol az időmmel. Ez fontos, hiszen aki másokra tekintettel van, önmagára is figyel. Igazán örömteli meglepetés volna egy férfi, aki szereti önmagát – álmodoztam.

Éppolyan határozottsággal nyílt az ajtó, amilyen bizonyossággal éreztem, hogy te lépsz be rajta. Automatikus mozdulatokkal léptem a korláthoz, mint akit robotba kapcsolt a mindenség. Nehéz megfogalmazni az érzést, ami a hatalmába kerített, mintha a tér jól ismert minőséggel telítődött volna, hirtelen máshogy áramlott a levegő, vagy meg is állt talán. Közben bennem mintha megmozdult volna egy emlék, vagy üzenet érkezett volna egy másik valóságból. Sietve léptél a pulthoz és felnéztél, épp oda, ahol álltam. Egy pillanat volt csupán, nem több, hogy a valószínűtlenül zöld tekintetbe vesztem, de az a pillanat megállt és a zöld magába rántott, húzott befelé a kiismerhetetlen, hömpölygő mélybe. A tekinteted várakozó volt és békés, mégis hullámzó, ahogy rám villant, bár lehet, hogy mindez az én belső világom tükre volt csupán.

Mire hozzám léptél, otthonra lelt a most bennem újra, és látszólag oldottan üdvözöltelek. Mire az asztalhoz telepedtünk, kétséged sem lehetett afelől, hogy a könnyed mosoly az arcomon semmivel sem lát többet a kettőnk jövőjéből, mint te. Tévedtél.

***

Álmodozz, ha úgy tartod jónak, csak bele ne éld magad – mondták, és én álmodoztam és nem éltem bele magam. Azt a napot ízlelgetem még mindig. Szerintem álmomban is a pillanatot idéztem fel újra és újra, amikor a korláthoz léptem és megláttalak. Álmodom azóta is, persze már ébren, bár nem tudom, nevezhetjük-e ezt az óvatlan, cseppet sem éberszívű állapotot ébrenlétnek. Látom, ahogy sietsz a lépcsőn felfelé, ahogy hozzám lépsz, hallom, hogy halkan rám köszönsz, miközben egy hidegpuha puszit lehelsz az arcomra. A szemembe nézel, mielőtt az asztalhoz lépünk. Megismétlem a zavart, tétova mozdulatokat, ahogy a helyünket keressük egymás mellett, és hallom a beszélgetést, amibe épp olyan szenvedéllyel merültünk, mint bármikor azelőtt, ha kíváncsin és álmatlanul összegabalyodtunk az éjszaka csendjében, az éterben. Érzem újra a presszókávém kesernyés aromáját és a teád forró cseppjeit a számban. Égetik a nyelvem, de ennél is megrázóbb a meglepetésem, hogy iszom valaki után. Egyetlen ember után voltam képes enni és inni, és ő a lányom. Az én gyönyörű, kisfelnőtt gyerekem, szertelen kamaszévein épphogy túl, az egyetlen ember, akinek a jelenléte nem kelt bizarr hullámokat az én sokak által extrovertáltnak hitt introvertált világomban. Aki egy énvelem, akinek a hangjára megnyílik a szívem és érzem, hogy ilyenkor üde, friss áramlatok kergetőznek áporodottá vált járataiban.

Elrabolt a lányom alakja, de térjünk most vissza hozzád, ott tartottunk, hogy a szám minden ellenérzés nélkül, sőt örömmel tapadt a szád nyomára a teásbögre forró peremén. Az ajkaid emlékétől átforrósodott az ajkam, a meglepetéstől odakaptam a kezem és forrók lettek az ujjaim, és ha meg mertelek volna érinteni, átforrósodtál volna te is. Talán. Ott. Akkor.

Utólag minden könnyen hihető lesz és igaz, minden történet megmutatja a lehető legjobb verzióját. Utólag megérkeznek a válaszok és megint picit később meg is értjük őket. Szeretem a történeteidet. Szeretem, ahogy mesélsz, olyan halk vagy és annyira nyitott mégis, hihetetlenül finoman kezeled a távolságot köztünk, hozzám hajolsz, majd távolabb lépsz, aztán közeledsz picit újra, mintha szoknád az ismeretlent. Óvatos lényed kedvesen, de határozottan jelzi, hogy irányításhoz szokott, de nekem jó így: tapintatos vagy és figyelsz az igényeimre. Biztonságot sugall minden mozdulatod. Hallgatom, ahogy az előző, épphogy lezárt kapcsolatodról és a kétségeidről beszélsz, mennyire elbizonytalanít ez az időszak magadban, ugyanakkor arra ösztönöz, hogy befelé nézz és ez új kalandokat ígér, izgalmas utazást önmagadhoz.

Ahogy mesélsz, megelevenedik előttem a spanyol zarándokút, a mediterrán forróság átjárja a tagjaimat. Látlak a poros utakon elszántan, egyedül. Csodállak a kitartásodért és szívesen megfognám a kezed, amikor azt ecseteled, mit vittél magaddal és mitől szerettél volna megválni az úton.

Nem fogtam meg a kezed.

Ahogy te sem az enyémet, amikor kiléptünk a kávézóból.

De nem számított, jólesett így is, hogy mellettem lépdelsz, nem éreztem hidegnek a telet, csak te voltál és a hangod meg a lépteid, amiket szaporán követtem. Egy meseboltnál álltunk meg, óriási jegesmedve integetett a kirakatában. Pazar karácsonyi hangulat és csillogó dekoráció hívogatott. Még éppen zárás előtt érkeztünk, loptunk magunknak néhány percet, és betértünk, hogy átjárjon minket az ünnep végre. Nem csodáltam virágokat még ekkora lelkesedéssel. A figyelmedet egy gigaméretű orchidea vonta magára. Óriási virágai zöldesfehéren világítottak, húsos levelei büszkén oltalmazták a ragyogó szirmokat. Annyira szép volt, hogy úgy éreztem, lelke van. Féltékeny voltam a gyönyörű virágra. Kedves orchidea, légy belátó – szólítottam meg magamban a hiú növényt –, öt éve várok erre a hapsira, hat is talán… ő az enyém!

A virág nem válaszolt, pompázott komolyan és csendben, példaértékű eleganciával uralta a teret, ügyet sem vetve az ostoba gondolatokra, amikkel izgágán vontam körbe. Miközben a figyelmed, igen, a tiéd, a férfié, akihez közelebb húzódni nem mertem még, rajta csüngött és mérlegelt. Biztattalak, hogy vidd magaddal, de nem tetted. Csak engem vittél. Diadalmasan visszanéztem. Nyertem, virág!

Az autóban már csak azon jártak a gondolataim, hogy mindjárt vége a napnak és nem látlak többé. Hogy nem akarok kiszállni, de maradni sem, mert nem így terveztem, nincs megoldóképletem erre a találkozásra. Átíródott bennem a jól bevált menetrend. A találkozás, ami nem randi, folytatódhat vajon? Az együttlét, ami nem romantikus, ébreszthet az emberben ennyi érzést, lehet a visszhangja ilyen hangos, normális ez egyáltalán? Egy nő, aki zsigerből flörtöl és elcsábít bárkit, lehet ennyire bizonytalan, vacoghat így a foga, hogy kiszáll és engedi a férfit, hogy továbbguruljon az életéből, holott meg szeretné csókolni inkább? Illik-e vajon kérdésekkel gyötörnöm az én hét lakatra zárt szívemet, amikor megígértem neki, hogy nem zaklatom és vigyázni fogok rá? Nem. Ez teljességgel illetlen és felfoghatatlan lenne. Rossz hírem van, kedves szívem, bennem megnyílt és kettévált a valóság; az egyik azt vetíti, hibát követek el, ha magam mögött hagyom szorongató, de biztonságosnak vélt magányomat, a másik út, nos, az egyszerűen csak van, tisztán kivehetőn, és itt csodák várnak rám, úgy érzem. El akarok indulni ezen az úton, tartson bármeddig, a vágy erősebb bennem minden félelemnél. Úgy ránt magába, ahogy az örvény nyeli el a körülötte játszó, megvadult habokat. Könnyebb lenne elfutni, kimenteni és kivonni magam a hatásod alól, mégis a nehezebb út mellett döntöttem. Maradni akarok. Akarom, hogy maradj. Mit szólsz, szívem? Engeded?

– Hát, akkor örülök, hogy találkoztunk, Gerda, jól éreztem magam – mondtad, és kaptam egy puszit.

– Jól éreztem magam én is. Köszönöm a kávét – feleltem, és nyitottam az ajtót, kiugrottam az autóból és a parkoló felé vettem az irányt.

Nem néztem vissza, meg sem álltam a kocsimig, aztán bepattantam a jéghideg ülésre és direkt nem csekkoltam a mobilom, hogy írtál-e az elmúlt három percben, csak úgy, menet közben, fél kézzel a kormányt tartva, hogy máris hiányzom. Hihetetlen önuralmam van. Vagy csak szimplán megkergültem? Persze, hogy az utóbbi. Az első találkozást követő első üzenet meghatározó. Ha nem írtál volna még aznap este, elengedtelek volna. Nem terepem az alig erő, ahogy a majdnem szenvedély sem. De írtál; ott maradtam a gondolataidban, ahogy belém költöztél te is.

Szólnom kéne az agyamnak, hogy vegyen vissza, és a szívemnek is, hogy a takarékláng olyan funkció, ami mérsékeli bármely kibontakozó bonyodalom kockázatát. Arról nem is beszélve, hogy a visszafogottság trendi és így tovább. De nem szólok. Pedig igazából fogalmam sincs, mit gondolsz és mit érzel a kijelzőn mosolygó üzenetek mögött. Mintha úgy készülnék tandemugrásra, hogy körül sem nézek, csak a képzeletemre bízom, és levetem magam anélkül, hogy ellenőrizném, a rám bízott másik is felkészült-e. Mert mi van, ha ő marad inkább, és nézi csak döbbenten az egyszemélyesre szűkült szabadesést? Nos, az ilyesmi halálos kimenetelű lehet, mert az egyensúlytalanság bizonytalanná, sőt kilátástalanná teszi az érkezést, az agy ilyen mértékű stresszhelyzetben nem alkalmas koordinációra, az események követésére, problémamegoldásra vagy gyors és helyes döntések meghozatalára. Mindegy, lélegezz. A becsapódás pillanatában már úgysem élsz majd. Nem fog fájni.

***

Beszélgetünk. Érdekes, hogy sosem szóban, üzeneteket váltunk csak, jól követhető ritmusban, nem túl gyakran, épp csak annyiszor, hogy ne csillapodjon a másikban a lelkesedés. A tandemugrás körvonalazódik, ahogy takarékra fojtod a szívemben a lángot. Sosem kérdezed, hogy vagyok, mit érzek és mit szeretnék, nem kérdezel semmit, csak magadra figyelsz. Nem hibáztatlak érte. A gyermek toporzékol ugyan bennem, hogy akkor most mi lesz, de képzeletben leguggolok hozzá, megfogom a kezét és igyekszem megnyugtatni, hogy semmi baj, vigyázok ránk, csak ne féljen, mert az meglékeli a szívem és a gyomrom, elfolyik belőlem az erő, és akkor elveszünk. Megfognám a benned élő gyermek kezét is, hogy megnyugtassam, de nem férek hozzá, nem engeded, ahogy hozzád sem férek igazán. Fenyegető vagyok neked. Nem bízol. Nem vagy kész ugrani, de nem is tartasz vissza, tisztes távolságból drukkolsz, hogy időben kinyíljon az ernyőm, hogy túléljem és ott legyek neked, ha kellenék.

Te beszélsz, én hallgatlak.

Te mondod, ami van, én nem mondom, hogy mi lehetne.

Csak pörgetem a „mi lenne, ha” érzést, míg megadássá centrifugálom magamban a reményt.

Úgy közeledsz, hogy visszakozol, és ez éppúgy összezavar, mintha kérdésre kérdéssel felelnél. Én magam leszek a válasz, te meg, félek, három pont csupán egy soha el nem hangzó mondat végén. Egyet lépsz felém és kettőt azonnal tőlem el, így nem tudlak követni, az efféle ritmus botladozni tanít, rángatásízű, baljós koreográfiát sejtek, aknamezőt. Halálugrás egy aknamezőre. Gyönyörű, de megmásíthatatlan.

– Az a baj, hogy én most egyszerű dolgokra vágyom, jó film, jó beszélgetés, jó szex.

– És ez miért baj? – kérdezem. – Az egyszerű dolgok élhetők és szépek. Az egyszerűséget valós tartalom tölti.

– De az a baj, hogy csak erre.

Egyszerű dolgokra vágysz, bonyolítasz mégis és észre sem veszed. Keretet szabsz, vagy korlátozol épp? Miért teszed kockára a bizalmam?

Jó film, jó beszélgetés, jó szex. Ezt akarod. Most.

A most egy pillanat.

És minden pillanatban dönthetünk.

2. Ajtó bezár, bor kinyit

Egy férfi és egy nő. Egy zárt és egy résnyire nyitott rendszer. A nagy viharok érkezését sokszor jelentéktelen kis huzat jelzi, alig érezhető. Meglibben a függöny, kinyílik és becsapódik halkan egy ajtó, kósza hajszálak repdesnek az arcod előtt, majd elszabadulnak, és a tányérodban landolnak. Megemeled a kanalad tétován, de legbelül tudod már, hogy nem kell. Nem fogod megenni a levest.

Amikor először jártam nálad, bizsergető, mégis ellentmondásos hangulat fogadott. Nem tudtam eldönteni, mi okozza, de elbizonytalanodtam kicsit. Nem ugyanaz a kedves, figyelmes férfi fogadott, mint akivel a kávézóban találkoztam. Kimért voltál, hiányoltam a kíváncsiságot a hangodból és az érdeklődést a szemedből, de nem akartam elvárásokkal indítani a számomra egyre fontosabb találkozást. Gondoltam, csak zavarban vagy biztosan, ezért a feszült légkör és a langyos fogadtatás. Késtem picit, talán ez is zavart, nem ismerlek még eléggé, ahogy te sem engem, én sajnos hadilábon állok az idővel, nem érzem és tartani sem mindig tudom pontosan. Nem magyarázkodtam, mert kellemetlennek éreztem volna beleveszni a lényegtelennek tűnő részletekbe, de talán épp ezek a részletek határozzák meg a jövőt. A sok kicsi, alig feltűnő, az egyiknek elhanyagolható, ám a másik számára mégis zavaró részlet. Jézusom, elég az agyalásból! Bármi veszélyezteti a nyugalmam, olyan iramban vonom ki magam a pillanatból, hogy az már-már követhetetlen. Ha beszélünk, úgy egyensúlyozom, hogy vissza-visszarántom magam a saját lelkesedésem röppályája mentén a szimpla valóságba, s közben ízlelgetem az egyszerűség új nevét, hogy értselek.

– Letöltöttem pár mozit, válassz – mondtad, miközben az ujjaid a tarkómra szaladtak és maguk köré tekerték a nyakamban pihegő hajtincseket.

A hűvös mosoly érzékire váltott, ahogy elkaptad a tekintetem és a hajamba túrtál. A vállam finoman megemelkedett, az érintésedre várt, igazából cseppet sem érdekelt már, hogy mit fogunk nézni aznap este.

– Legyen a Dupla szerető – mondtam ki hangosan mégis.

Ez nem az az este, még nem vagyok kész odaadni magam a semmiért egészen. A szívem bizalmat szavazott neked, az agyam azonban felülírta a döntést, vigyázni akart rám. Kicsit csalódott voltam magam is, de a bizonytalanság felemészt és türelmetlenné tesz, a türelmetlenség pedig mindig gyors döntésekre sarkallt. Az arcod elkomorodott, a kezed lehanyatlott, a virgonc hajtincsek ernyedten telepedtek a nyakamba. Önkéntelenül összehúztam magam, mintha hideg levegő járna a szobában, kiszorítva az előbb még forró áramlatokat.

Az egyszerűség veled olyasmi, aminek nem könnyű megfelelni. Bátorságot, hitet, nagyon sok bizalmat, még több önbizalmat és végtelen türelmet vár tőlem ez a szerelem. Én ehhez képest makacsnak, akaratosnak, szeleburdinak és türelmetlennek tartom magam. A bizalommal nincs baj. Na állj! Mit is mondtam? Szerelem? Azt hiszem, most abba kell hagynom az írást, az emlékezést, abba kell hagyjalak téged is, ki kell szellőztetnem a fejem, meg a szívem. Szívszellőztetés. Ezt a kifejezést még nem hallottam – nyilván nincs is ilyen. A szívet nem lehet kitakarítani egy sétával, csak úgy, és ez nem jó hír, egyszerűségnek itt nyoma sincs már.

Mit lehet tenni akkor?

Be lehet menni a szívbe, bele a véres valóságába, vagy leülni csak a tövébe, ha bátortalanok lennénk magunkra csukni az ajtót, és ott maradni a sötétben, egyedül. Mert a szív nagyokat dobban, és ez belül hangosan visszahangzik, és akkor meghalljuk, hogy milyen végtelenül magányosak vagyunk a másik nélkül. Nem, ez nem szerelem amúgy. Gyerekes lelkesedés, nem több. Vonzódás az elérhetetlenhez. Jó érzékkel tenyereltem a tutiba: találtam egy férfit, aki hidegre tett szinte azonnal. Lehetek végre gyáva, visszahúzódhatok a szívem közepébe, na jó, a tövébe, magamba zárhatom magam, feloldódhatok, mint mécsestartóban a gyertya lángja. Olyan szép, mikor ellobban és akkor most olyan szép vagyok én is. Ezt még te mondtad így, te találtad ki, amikor megkerestél. Ez volt a belépőd, hogy szép vagyok. Igazad lett, de nem vagy boldog mégsem… és nem vagyok boldog én sem.

Akkor meg mit akarok?

Mást. Többet. És tudod, mégsem mondod, hogy akkor menjek el, menjek tovább, mert többre nem vagy képes és alkalmas sem. Nem mondod, hogy húzzak az életedből, ahol meghívott, de maradásra nem biztatott vendég vagyok csupán, hogy keressek igazit, mert van olyan. Csak írogatsz, óvatosan, kicsit adsz, kicsit elveszel, egyensúlyozol egy találkozásban, ahol maradni szeretnél, de úgy, hogy tudnod azért ne kelljen róla. Te nem hárítod a felelősséget, te egyszerűen kizárod, és ugyanezt várod tőlem is. Ez a fajta rugalmasság idegen nekem. Az vagy te is most, amikor megbántasz épp. Ha azt akarom, hogy sértetlen maradj bennem, hogy a bizalmam irántad fel tudjon nőni, meg kell tanulnom a te szabályaid szerint játszani. Még nem igazán megy, és csak remélni tudom, hogy nem hagysz elveszni ebben a játékban, vagy ha elvesznék mégis, megkeresel, utánam jössz és rám találsz.

– Ahhoz nincs most kedvem, nem baj? Igazából mozizni sincs kedvem, nem lehetne, hogy beszélgetünk csak inkább? – A hangodra felocsúdok.

Újra színtelenre váltottál, a szemedből eltűnt az érzéki csillogás. Neheztelsz, érzem, ígéretszegő lettem, holott nem ígértem semmit – szóban legalábbis. A testem persze beszédes, tudom, elárult a forró pillantás, amit a tekintetedbe fúrtam, ahogy a hangom is, ami mélyebbre váltott és átláthatóvá tett az imént. Magamra hagysz a gondolataimmal, a konyhába mész és italt töltesz, hogy leöblítsük a kínos perceket. Mintha egy röpke mosolyt látnék felvillanni az arcodon, pontosan tudod ezek szerint, mi zajlik bennem. Semmi kétség, tisztában vagy vele, hogy küszködöm, és eszed ágában sincs segíteni, haragszol. Értelek, mégis leforráz ez a jelenet. Jólesne a megértés, a türelem, te azonban szenvedélyre vágysz, odaadásra – kérlelhetetlenné tesz az elutasítás. Csak állok továbbra is a nappali közepén és találgatom, mitévő legyek. Felidézem az előbbi mosolyt, erőt merítek belőle, és utánad megyek. Gyengéden a hátadra teszem a kezem.

– Menjünk – szólsz kimérten.

Minél szigorúbbá válsz, bennem annál kisebbre féli magát a nő. Mire illedelmesen a kanapéra ülünk, kezünkben a ginnel, esetlen kislánynak érzem magam, aki elcsigázva várja a büntetést. Milyen groteszk: felnőttruhában, felnőttek italával a kezemben egy gyermek kérlelő szemén át nézlek és várom, hogy megszidj. Hogy lesújtó szavakkal akár, de hozzám szólj végre. Úgy tűnik, megszánsz, mert mosolyogva hozzám fordulsz, majd a munkámról kérdezel. Ügyesen manőverezel, oldod a hangulatot és engem is, játékosan biztatsz, hogy meséljek magamról, és jólesőn csipkelődsz, amikor a terveimről beszélek meg aprólékos gonddal ecsetelem a jövőt. Tudod, hogy milyen sokat jelent nekem a hivatásom, hogy beleteszem a szívem minden alkalommal, ha ecsetet ragadok valaki arca fölött. Lelkesen hadonászom, miközben magyarázok, így teszek mindig, ami téged mulattat. Az arcodra visszaült a jól ismert derű, biztonságban vagyok újra. De meddig vajon?

Nőj fel, Gerda, nőj fel, kérlek – hallom magam.

Jól ismert útvonalon, a fejem és a szívem közt utazgat ez a gondolat fel-alá, és érzem, hogy eljött az idő, amikor meg kell állítanom, szembe kell néznem vele és cselekednem kell. Mert itt ül mellettem a férfi, akinek épp olyan a szeme, a mosolya, a hangja, az érintése, minden porcikája, mint amilyet megálmodtam magamnak, és nem vagyok hajlandó a félelmeim miatt megválni tőle. Nem tehetem.

Beszélgetünk, a szoba megtelik melegséggel végre, fények játszanak a falon, keresztülfutnak rajtunk is időnként, majd az árnyékunkra ülnek. Történeteket cserélünk, az ízlésünk egyedi és igen-igen hasonló, egyazon vénán csorog belénk a kultúra, így lettünk bekötve. Fordulatokra, izgalmakra, folyton változásra szomjazunk, kell az állandóság, ám ha megkapjuk, már teher, mert megköt és fojtogat, új utakra biztat minket a szélsebesre nevelt menekülő ösztön. Olyan kereszt ez, amit a magunkfajta könnyedén cipel, az ujjain forgatja játékosan, bosszantóan könnyű mélységek fölött. Hazudjuk a gondtalanságot, amit ránk tetovált Isten, ez lett a védjegyünk, s ha meg is kopik néha, mi úgy teszünk, mintha, és elhiszik. Megkeresed a kezem és az ujjaiddal végigsimítod a tenyerem. Úgy csúszik egymásba a két kéz, mintha egyek lettek volna mindig, talán csak kettéhasította őket a teremtés, amikor világra jöttünk. Felnevetsz, a nevetésed pedig belém lopja magát, tollat ragad, és a torkomba írja a neved. A torkomba, ahova be is szorul rögtön, ráül a hangszálaimra és gondolattá, majd érzéssé formálja magát. Csak én hallom, én ízlelgetem ezt az érzést, te beszélsz, egyre csak mondod, nevetünk, és a nevetés továbbszalad a torkomon, az elszorított hangszálakon végig, le a gyomromba egészen, hogy elújságolja mindenemnek a nagy hírt: Gerda szerelmes!

Keresem bennünk a hasonlót, mert a különbözőség fáj, azt vágyban mérik, s az én vágyam súlyosabb, lehúz, míg a tiéd szárnyaló, szabad, nem kötődik, nem ígér, csak van. Ezen túl a semmibe mar a kezem. Marad hát a mozizás, a beszélgetés és a jó szex. Legyen. Keress nekem filmeket, jókat, és beszélgess velem estéken, éjszakákon át, lakasd jól az agyam, hadd teljek el. De olyan filmet keress és annyit beszélj, hogy elég legyen, hogy ne akarjak többet. Hogy fel tudjak kelni a kanapéról elégedetten, mosolyogva és el tudjak menni tőled anélkül, hogy egyszer is maradni akarnék. Ne engedd, hogy becsapjam magam, ennyire szeress és sosem fogok csalódni benned.

A szív mélyen hallgat, nem kérdezte senki.

De a nevetés oda is elér nemsoká, örömre hangolja a félelmet benne és rózsaszínre festi a deret, mert törvényt bontok épp: szeretni tanulok, konokul. Viszonzatlanul. Feltételek nélkül, szabadon.

***

Mindig van egy pillanat, amikor még dönthetünk másként. Amikor új irányt szabhatunk. Lehetünk okosak és bölcsek. És szabadok. Lehetünk szabadok.

Ami téged véd, az engem bezár.

Gyakran beszélünk, napi szinten, és néha összefutunk. Továbbra sem akarsz kapcsolatot, sem velem, sem mással; magányra vágysz, az egyedüllét biztonságos most neked. Fáraszt minden, ami túlmutat rajtad, nem merészkedsz a határaidon túlra és a határaid most szorosan fognak körbe, csakis önmagadról szólsz. Rágódsz a múlton és még nem vágyod a jövőt, nem tudod, hogy mit akarsz igazából, azt sokkal inkább, hogy mit nem. Elvárásokat nem, kötődést sem, ragaszkodást, kéréseket, hisztit és könnyeket nem, egyetlen nőt nem, engem nem.

A szabadságod nem valódi, de legalább nem könnyen definiálható rabság, magadra húzod, vagy kibújsz belőle, ahogy épp jólesik. A depressziót, mint jól ismert barátot magad mellé ülteted, sőt, magad köré inkább, temérdek arca van, bármerre nézel, cinkosan kacsint vissza rád. Belekapaszkodhatsz, biztos fogódzó és kikezdhetetlen hivatkozási alap az állapotod.

– Elég neked ennyi… hogy nem akarok többet? – kérdezel, s én olyan halkan felelek, mintha ezzel kivonhatnám magam a válasz súlya alól. Mintha azt remélném, hogy nem hallod, s míg újra kérdezel, megváltozik benned a döntés.

– Nem tudom. De nincs bennem félelem, mert dönthetek mindig másként. Ahogy te is.

Hallgatsz, nem mondasz semmit, még csak nem is bólintasz. Elbújtál, persze hiába, mert látlak. Én azonban nem bújok el, miért tenném, hisz nem látsz úgysem, nem emlékszel rám.

Kimentetted magad előre, s én felmentettelek jó előre, rég.

Másképp működünk. A különbözőségünk olyan híd, melyre, ha egyszerre lépünk, leszakad könnyen, és minket elnyelhet a mélység. Szédülök, te pedig félsz. A szomorú mosoly alkalmatlan pillér, belekapaszkodom mégis. Ha átszűrném a mosolyod, és leülepedne a bánat, kivihetném a napra, ott megtelne fénnyel, az meg kúszna szanaszét az ereidben, fel a szívedig egészen, aztán az agyadba át, és kiűzne onnan minden sötét gondolatot, minden félelmet és hiányt. Ha átszűrném a mosolyod, visszahozhatnálak talán és megérteném, hogy nem maradhatsz.

Mindig van egy pillanat, mikor dönthetünk másként. De az a pillanat elmúlt. Csapdába ejtettem magam.

Konklúzió: én akarlak téged, te nem akarsz engem, de kell, hogy legyek, ha szükségét érzed mégis. Használni akarsz, de kihasználni nem, és használhatlak én is téged, így kölcsönös. Kölcsönösségben és biztonságban lebegünk, míg korlátokat állítgatsz magad köré szépen, a szimmetrikusnak ugyan nem, de rendezettnek látszó képben. Rímelek zavaromban. Talán, mert átverlek. Nincs kölcsönösség, hazugság van. Kihasználsz majd engem, csak nem tudod, és ez felment téged. Én mentelek fel téged, mert nem mondtam el, amit nem akarsz tudni: hogy szerelmes vagyok beléd. A kölcsönösség hamis, sötétbe hajló fénye most rám telepszik, a szívemre ül és baljósba csomagolja az érzéseim. A hidegben fóliázott szerelem a hideget tartja, amit rálehelsz, nem a meleget, amire született. Meg fogunk fázni. Mindketten.

***

Barátság férfi és nő között. Édes illúzió, kényelmes pihenő bizonytalanoknak, kötődésre képteleneknek, folyton menekülő, űzött vadaknak, félembereknek. Isten hozott!

Az én csapdám varázslatos hely, melléd kuporodom, hallgatlak és elhiszem a mesét. Míg beszélsz, bennem íródik a film, kettéhasadt a mozi és senki sem hibás.

Itt vagyok veled újra, nap nap után, kiszámíthatatlan rendben, és úgy növekszel bennem, mint a betegség, amiről tudjuk, hogy halálos, de nem gondolunk rá, mert az megkeserítené a kiszabott időt. Örülünk inkább annak, ami van, mindennek, ami adatott, ami belefér. Elgondolkodtató, milyen értéke lesz az életnek, ha tudjuk, hogy véges; milyen hihetetlenül szép minden valósággá lopott pillanat, ha bármelyik lehet az utolsó. Bátor, sőt vakmerő örömmel éljük ezt a tünékeny boldogságot. Örömmorzsákat szórunk a másik ajkára és nézzük, ahogy a nyelvével egyenként a szájába tolja őket. Szeretjük a morzsák ízét, élvezettel forgatjuk a szánkban, miközben tudjuk, hogy egy nap kiköpjük az egészet mégis, mert lenyelni mindet lehetetlen, ha meg magunkban tartanánk, megkeseredik az íze.

Sokat mesélsz, sokat is kérdezel, és akkor mesélek én, csak kicsit kevésbé színesen, de majdnem olyan lelkesen. Bennem ugyanis mindig ott a félsz, hogy sok leszek, hogy megunod a történeteim, hogy elfárad benned a kíváncsiság, és meglátom, ahogy a szemedben tompa közönnyé csitul a fény, közönnyé, amiben elveszek. Az eredeti szöveg mentén mész csendben és józanul, én egy alternatív valóságban, ahol úgy fogjuk egymás kezét, hogy nincs is kezünk. Lopunk. Te szeretetet rabolsz, én téged olyan világba át, amit nem ismersz és nem is akarsz. Két gazdátlan kéz kulcsol egy leszakadt híd fölött, két tetem a mélyben. Élettelen, bomló emlék a jövő. Elfordítom az arcom, megrémít a kép, a saját rémült agyszüleményem.

– Hogy tetszett a film? Szeretem, hogy hasonlóan látsz, mint én. – Visszarántasz a pillanatba és mondod tovább. – Néha úgy érzem, olvasni tudok benned, máskor meg olyan, mintha titkolnál valamit.

– Elég, Patrik, analizálsz, ez az én terepem, emlékszel? – nevetek.

Jól érzem magam most, szorosan melletted, nem bánt az egyezség, nem érdekelnek a falak sem, amiket felhúzol rendre, ha túl közel merészkedem. Nem érdekel a híd sem, ami egy nap leszakad majd, mert nem bírja el a különbözőségünk terhét, csak élvezem, ahogy a kezed a farmerba csomagolt combomon csúszkál, az meg a te combodon átvetve pihen – a békénk egy sziget. Lakatlan. Mi sem lakjuk, felkeressük csak néha. A macskák sem merészkednek oda most hozzánk, sok nekik a szeretés, sehol egy békétlen gondolat, egy disszonáns hang, ami megráz, egy mogorva pillantás, amitől dermedten megtorpan a vér az útján és latolgatja, hogy visszaforduljon-e inkább. Hallgatlak. Mondd tovább, kérlek. Még itt vagyunk, még hallom a hangod, még van hangod…

Ajtó bezár, bor kinyitva, így kezdődik a mese. Semmi egyszer volt, sehol egy üveghegy. Csendes téli estéken át ücsörgünk, mint két jó barát, megszoktuk mára egymás közelségét, megszoktam az illatod, finoman érinti csak a bőröm, amikor hozzám hajolsz vagy a válladra hajtom a fejem. Aztán a hangod elhal, órák óta nézzük és fogalmazzuk egymást, elálmosodsz, és levegőért kiált egy ásítás bennem is. Hazaindulok.

Az ajtóban átölelsz, és először érzem, hogy marasztalnál, mégsem teszed. Egy pillanatra a karom után nyúlsz, én meg önkéntelenül visszalépek és egy mókás puszit nyomok az arcodra, mert összezavarsz. Tudom, hogy többet akarsz, és érzem, hogy fogytán a türelmed már, ahogy napról napra fogy bennem is az erő, hogy ellenálljak az akaratodnak. Nincs messze a pillanat, amikor feladom a harcot az érzéseidért, hogy jóllakjanak a vágyak bennünk végre. Néha elgondolkozom, miért húzom az időt. Büszkeségből, vagy lázadok talán? Az akaratoddal harcolok, vagy a szívedért inkább ilyen kitartóan? A válasz egyszerű. Azért nyújtom el a várakozás izgalmas, ám kimerítő pillanatait, napjait, heteit, mert félek, hogy ha megadom, amit szeretnél, nem akarsz majd látni, vagy másképp, vagy csak nagyon ritkán. Félek, hogy ha jóllaksz velem, kiteszel az életedből és nem látlak többé.

Ajtó bezár, bor kinyitva…

Most nem maradhatok, még nem, de folytatjuk, ígérem.

Jó éjszakát.

***

Arra ébredtem, hogy túlélhetjük. Hogy a mélység egy trambulin és a zuhanás, felemelkedés, hogy agyalni kár és félni bűn. Arra ébredtem, hogy élek… nagyon is. Hogy élsz te is, és nincs az a félelem, ami el ne múlna. Arra ébredtem, hogy meg akarlak érinteni, hogy a valóság legszebb arca ez a riadt várakozás. Hogy van az az ölelés, ami meggyógyít, és nem halálra sebez. Arra ébredtem, hogy tudom, soha nem bántanál, és nem nyírlak ki én sem. Téged nem. Nincs több kérdés és nem kell válasz… igen, elég ennyi. Bármennyi elég, ha szeretlek. Míg szeretlek. Tudtam, hogy amint kinyitom a szemem, ott vár egy üzenet majd, tudtam, hogy írsz, éreztem, hogy ez az utolsó este végleg kiölte belőlünk a tartózkodást és startmezőre tett minket. Induljunk, cselekedjünk, különben elfárad bennünk az öröm, elunja a várakozást az élet és úgy dönt, hogy velünk, vagy nélkülünk, ha kell, de megy tovább. Mi pedig belehalhatunk a valódi érintés nélküli esték homályos csendjébe.

A kicsit drámaira sikerült gondolatmenet végén megragadtam a mobilom és megnyitottam az üzenetet, ami nevetve villogott a szemembe. Szerintem hallotta az érzelgős mondatokat csöpögni bennem, míg ki nem buktak végül egy hangtalan nevetés kíséretében. Amíg tudok nevetni magamon, nincs baj, egyáltalán nincs baj, nem is értem, miért kerítettem ekkora feneket az egésznek. Ja, hogy új nekem ez az egész, mert nemigen szoktam szerelembe esni? Akkor ideje hozzászoknom, hogy most meg szoktam – úgy tűnik, szerelmesen irtó rondán fogalmazok. Vajon magamra hagy a nyelvhelyesség és minden irodalmi érzék is a végén, ha még nagyobb helyet követel majd az érzés bennem? Az érzés és te.

Helyet követelsz bennem – ízlelgettem a gondolatot, mely mindenféle értelemben igaz volt már. Jó ég, az erotika gátlástalanul nyomul, így jár, aki elfojtja az érzéseit, a vágyait, az ösztöneit, a bármit.

– Jó reggelt, neked is. Igen. A huszadika jó lesz. Hogy milyen film? Tudod, mit szeretek, lepj meg. És igen, köszönöm, Patrik, gyere értem.

Úton.

Végre.

Hozzád.

3. Hiába

Amikor elcsattan a pofon, az arc elsápad, vértelenné lesz, kirántja őt az életből a felismerés, hogy tévedett. Hogy rászedték. Aztán az ütés nyomán vörösleni kezd a harag. A méltánytalanság, az igazságtalanság súlya kettőbe töri a pillanatot, tűzpír keletkezik a felszínen és égő, mélyvörös kráter a felszín alatt, ahová a szem nem lát. Ez a kráter egy nap növekedésnek indul, körbefogja a szívet és csápokat növeszt a szíven túlra, le a gyökerekig egészen. Így hagy nyomot a jövőben.

Nem hívtál fel, csak üzentél, hogy nem érsz rá mégsem. A volt barátnőddel töltötted a napot és ez kiborított, ellehetetlenítette az estét, amit terveztél nekünk. Szükséged volt az egyedüllétre, és bár sejtetted, hogy kibillenek erősen, a megértésemet kérted és azt ígérted, bepótoljuk, ha szeretnélek még látni.

Szeretnélek még látni? Vagy inkább menjek el és vissza se nézzek? Igen, el ebből a láthatatlan kötelékből, ami erősebben húz, mint bármely valós, kézzel fogható kapcsolat, ami a csuklómhoz erősítette a csuklód, mint egy bilincs és szorít, nem enged egy pillanatra sem. Menekülj, ne legyél hülye! Épphogy csak jó rád, szorít az elejétől fogva ez a lehetetlen találkozás. Menj, nincs itt semmi keresnivalód, nem tartozol hozzá, nem tartozol neki, ne engedd, hogy olyan játékot játsszanak veled, ami után képtelen leszel szeretni magad.

Van az a meglepetés, ami kiránt a világodból és másikba helyez vissza. Enyhe nyomást érzel a mellkasodon, karcolás, nem is vágás, nem vérzik, nem fáj, csak messziről sürget egy hang, hogy haladjon, legyen szíves! Basszus, szedd már össze magad, gyerünk, menj tovább!

Hiába vinnéd ki a mosolyát a fényre, ha nem süt a nap. Nem is akarod persze, hogy süssön, most felhőt akarsz, dúsat, tömöttet, nagy esőt hozót; mossa el ezt a szerelmet, mossa el őt is mielőbb tőled, belőled, a világból, az időből, kit érdekel. Menjen. Van az a félelem, ami mindig is ott volt, de álcázta magát, mert olyan aljasul jó színész, hogy egyetlen pörgetéssel megvezet, és te úgy dőlsz a karjába a félelmeidnek, ahogy szerelmes asszony adja meg magát szeretője vágyainak. A félelem olyan zsarnok, aki addig tettet és jön a nyomodban, míg feloldódsz, aztán lekapja a maszkját és rád röhög. A versengés hajtja, az örök megmérettetés, olyan győzelmi mámor, amit ember nem érezhet soha, meg sem értheti. Erősebb és hamisabb minden vesztésre ítélt emberi játszmánál. A félelem úgy teremti életre magát, hogy gazdatestként használja a reményt, aztán az elaltatott éberség vesztésre ítéli az embert, még mielőtt felmérhetné az esélyeit egyáltalán.

Most megfogom a gerincem csúcsát, és addig nyújtom a csigolyák kusza sorát, míg a hátam íve egyenes nem lesz újra. Tudom, ki vagyok. Mindig tudtam. És most a szemeden át értetlenül bámulom magam. Elcsendesült bennem a zaj, kérdések visszhangoznak a tudatom mélyén, ezekre meg kell találnom a válaszokat még. Esélyt sem adtunk ennek a találkozásnak, időnk sem volt rá.

Hideg van, fázom tőled is, magamtól is.

Hárman voltunk azon a hídon.

Szólhattál volna, hogy kapaszkodjak jobban.

***

Bocsánat, bocsánat, bocsánat, bocsánat, bocsánat, bocsánat, bocsánat, bocsánat, bocsánat, bocsánat, bocsánat, bocsánat, bocsánat, bocsánat, bocsánat, bocsánat, bocsánat, bocsánat, bocsánat, bocsánat, bocsánat, bocsánat, bocsánat, bocsánat…

Nincs bocsánat.

Ha bocsánatot kérsz, úgy tedd, hogy érezzem. Ne csak mondd, ne eljátszd; érezzem, hogy rám figyelsz ezúttal, és számít, hogy mit érzek, mit gondolok; fáj-e valóban és hol fáj. Ne szavakkal akarj bekötözni, legyél gyengéd velem, ölelj át és simogasd meg a hátam, hogy elhiggyem, nincs baj. Nem haragszom és nem értem, miért. Semmit sem értek valójában. Ez a szerep nem testhezálló nekem, szorít, mondtam már, nem akarok szerepeket; nem akarok ködös, úttalan utakat; játszmát, sokszereplőst; félni sem, nem akarok félni sem.

Mit akarok akkor?

Téged.

Itthon ülök és azon tűnődöm, van-e beleszólásom a dolgok menetébe egyáltalán. Mindig határozott voltam és makacs. Tudtam, mit akarok és miért, ahogy tudtam azt is, milyen úton érhetem el, amit szeretnék. Most meg itt ülök, tervezgetem megadóan a karácsonyi menüt, receptek közt kotorászom, közben halk zene szól, és a teret betölti a várakozás, nem találom a helyem mégsem. Össze vagyok zavarodva, egyszerűen képtelen vagyok tenni magamért. Nincs már bennem csend, ahogy béke sem, kérdések vannak, egy sor megválaszolatlan kérdés, és nem mozdulok, hogy megkapjam a válaszaim, hogy közelebb kerüljek ahhoz, amire és akire vágyom, amitől megszűnne végre a mardosó bizonytalanság, és egésznek érezném magam újra.

Mintha megbabonáztál volna, alkalmazkodom az általad kitalált keretekhez, zokszó nélkül, ellenvetés nélkül, bizakodón. Karácsonyillatos félhomályban repkednek az üzeneteink a város két rangos kerülete között, a távolság ugyan nem vészes, de vajon elérnek-e az érzések egyik pontból a másikba, ha a két pont helyzete folyton változó? Ha a két ember tettei és gondolatai csaponganak, az érzéseikről már nem is beszélve. Hol marad a fahéjas alma illata, miért nem érzem? Mondd, hová tűnt a kezdeti zsibogó jókedv belőlem, figyelsz rám egyáltalán? Ha eloltod a fényt, amit magadnak gyújtottál bennem, félek, nem menthetlek fel többé.

– Ne haragudj, Gerda, annyira sajnálom – kezded. – Hülye voltam, tudom, bocsáss meg, kérlek.

Nem felelek, mire mondod tovább.

– Nem tudom, hogy mi ütött belém, azt hiszem, megrémültem – szabadkozol. – Mondd, ha valamivel jóvátehetem, mondd, hogy nem haragszol rám. Nem akartam elrontani.

Szótlanul figyelek, folytatod:

– Nem akartalak megbántani. Mosolyogj, kérlek.

Semmi baj, fejezd be, elég! Ne magyarázkodj, ne maszatolj össze lelkifurdalással, ragacsos, gusztustalan masszát kensz rám, nem látod? Megbénít, körém ragad, és nem kapok levegőt. Nem esik jól a bűntudatod, nem kell!

Tudom, hogy erősnek mutatod magad, hogy igyekszel jelen lenni és lépni felém, tudom, hogy rendre meginogsz, mert húz még a tűnő múlt és miatta nem érhet valósággá a jelen. Nem is igazán akarod a jelent, még kevésbé a homályos jövőt, félsz olyan útra lépni, aminek nem látod a végét, mert bajod eshet, vagy bajt okozhatsz újra, el sem indulsz inkább, igaz? Valami születik, alakul kettőnk közt, ez kétségtelen, de mi van, ha koraszülött ez a kísérlet? Mi van, ha fejletlen, túlságosan erőtlen, ha életképtelen ez a megfejthetetlen találkozás, ha káprázat csupán?

A nő nem cselekszik, érez.

Vajon hová tűnt belőlem a nő, hová félte magát?

Ücsörög némán a karácsonyi menüsor fölött és a saját csapongó gondolatait hallgatja. Eközben itt a lányom is, ez a finom, majdhogynem éteri jelenség, aki úgy idomul a világomba, hogy alig érezhető benne tőlem független jelenlét, úgy, mintha ő én lennék… mégsem tudok figyelni rá. Pedig kellene. Ahogy megszoktam, ahogy várom, ahogy talán várja ő is, de a lelkem tele aggodalommal és kérdésekkel, amikre nem érkezik válasz, nem tudok senki és semmi másra figyelni. Belső párbeszédem folyton elakad, a fel nem tett kérdések csak gyűlnek és megválaszolatlanságukban egyre nagyobb kupaccá rekednek bennem. Így lesz hegy a csendből, én pedig nem szeretek hegyet mászni, valójában kedvem sincs, sem erőm. Ülj csak a csendedben, néma félelmedben egyedül, aztán ki tudja, egy nap talán a két csendből egy lesz, ahogy a két hegy is eggyé olvad. Mi pedig ott állunk a csúcsán megnyugodva, igaz tekintettel és bátran pásztázzuk majd a vidéket, kietlen tájaival, áthatolhatatlannak hitt bozótosaival, fojtó mocsaraival, melyekbe nem fulladtunk bele mégsem, aztán megnyugszik a szemünk a napos réteken, ahová érkeznek mind a veszélyes terepek, a tajtékos vizek, ahol élhetünk. Együtt. Ha másképp nem, képzeletben.

Visszatérek a magasból, a végtelen lehetségességből, vissza a hétköznapi valóságba, és kezembe veszek egy narancsot, hogy dimbes-dombos héjába szagos szegfűszegeket szúrjak. Érzem, ahogy a gyümölcs fanyar illata felszívódik a tenyerem bőrén át, millió apró pórusomon keresztül egyenesen a lényembe hatol és élettel telít, hiába, a narancs csupa szenvedély, csupa vérpezsdítő öröm, és én örülni akarok. Örülni a lányomnak, a citrus és a szegfűszeg illatának, a karácsonynak és neked. Most az arcomhoz emelem a teleszúrt gyümölcsöt, mely, mint olajos tűpárna, megszúrja gyengéden az orrom és mosolyt csal elő belőlem, narancsszagú karácsonyi mosolyt, mert nő vagyok és anya is, fel kell hát olvasztanom a szívem, hogy képes legyek felmelegíteni másokét. Itt vannak körülöttem a hozzám tartozók: a lányom karcsú alakját két nővére óvó, játékos szeretettel fogja körbe – így van rendjén. Ajándékként érkeztek ők sok-sok éve, volt férjem korábbi házasságából, s meg is maradtak ajándéknak, vérség nélküli szeretetcsomagnak. Elnézem őket, érzik, hogy máshol járok, és nem zavarnak zajtalan zarándoklatomban. Ismerik a változásaim, tudják, hogy elkóborolok folyton érzésben, gondolatban, így töltődöm, hogy aztán majd adhassak újra. Figyelmet, szeretetet, végtelen türelmet, önmagamat. És érkezik az apjuk, a férfi, aki több mint húsz éve az életem része már, akivel voltam a legszebb és a legrútabb, a legjobb és a legrosszabb, aki úgy ismer, hogy tudja és elfogadta, senki sem ismerhet meg teljesen, igazán. Aki társam volt jóban és rosszban, de mert a rossztól nem óvhatott meg ő sem, megengedte, hogy úgy legyek önmagam, ahogy még magam is félek: csapongón, öntörvényűn, makacsul, örök szabadon. Majd elengedett. S élünk azóta békés, szép rendben, három lány nevelésére köttetett vérszövetségben, igazul.