Sorozatszerkesztő

Takács M. József

TRUBADÚR ZSEBKÖNYVEK 19.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Arthur Conan Doyle: Study in Scarlet. Ward Lock & Co.,

United Kingdom, 1888

Jelen kiadás alapjául szolgáló mű:

Arthur Conan Doyle: A brixtoni rejtély.

Világirodalom Gyöngyei sorozat,

Légrády Testvérek Kiadása, 1904.

Fordító ismeretlen.

A regény magyarul A bíborvörös dolgozószoba címen is megjelent.

A fordítást az eredetivel egybevetette és átdolgozta

Greskovits Endre

Borítóterv Szabó Levente

© Trubadúr Kiadó, 2022

Felelős kiadó Földes Tamás

ISBN 978-963-656-005-8

Elektronikus verzió v1.0

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

TARTALOM

ELSŐ RÉSZ

(Dr. John H. Watson katonaorvos visszaemlékezései)

ELSŐ FEJEZET

Mr. Sherlock Holmes

MÁSODIK FEJEZET

A következtetés tudománya

HARMADIK FEJEZET

A Brixton Road-i rejtély

NEGYEDIK FEJEZET

John Rance tanúvallomása

ÖTÖDIK FEJEZET

Hirdetésünk látogatót hoz

HATODIK FEJEZET

Tobias Gregson kivágja a rezet

HETEDIK FEJEZET

Fénysugár a sötétben

MÁSODIK RÉSZ

(A szentek országa)

ELSŐ FEJEZET

A nagy sziksósivatag

MÁSODIK FEJEZET

Utah virága

HARMADIK FEJEZET

John Ferrier beszélgetése a prófétával

NEGYEDIK FEJEZET

A szökés

ÖTÖDIK FEJEZET

A bosszúálló angyalok

HATODIK FEJEZET

Dr. Watson naplójának folytatása

HETEDIK FEJEZET

Befejezés

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

ELSŐ RÉSZ

(Dr. John H. Watson katonaorvos visszaemlékezései)

ELSŐ FEJEZET

Mr. Sherlock Holmes

Az orvosi diplomát 1878-ban szereztem meg a londoni egyetemen, s onnan mindjárt továbbmentem Netleybe, hogy elvégezzem a hadsereg sebészei számára indított külön kurzust is. Túlesvén e vizsgákon is, besoroztak segédorvosnak a northumberlandi ötödik gyalogezredhez. Ezredem Indiában állomásozott akkor, s még mielőtt odautaztam, kitört az afgán háború. Amikor Bombayban partra szálltam, az ezred már átvonult a hegyszorosokon, s messze bent járt az ellenség területén. Mindamellett több tiszttársammal, akik szintén Angliából jöttek, utánamentem, és rá is akadtam Kandahárban, ahol megérkeztemkor szolgálatba álltam.

E háború sok kitüntetést és szerencsét hozott számos bajtársamnak, engem azonban szerencsétlenné, sőt nyomorékká tett. Mindjárt kezdetben beosztottak a berkshire-i gyalogezredhez, amelynek kötelékében részt vettem a végzetes májvándi csatában. Lövést kaptam, s a vállcsontom eltörött. Bizonyosan a gyilkos gázík kezébe kerültem volna, ha ott nincs Murray, a tisztiszolgám, aki rákötözött egy málháslóra, úgy hurcolt vissza a brit vonalakhoz.

Szörnyen odavoltam. Sebem rettenetesen fájt, a vérveszteség és a sok nélkülözés végképp elgyöngített, s úgyszólván a végét jártam, amikor a többi sebesülttel együtt a pésávari katonai kórházba szállítottak. Ott lassanként talpra álltam, s már sétálgattam is egy-egy negyedórát az udvaron, amikor megkaptam a vérhast, amely valósággal átka a mi gyarmatainknak. Hónapokig lebegtem élet és halál közt, s amikor végre mégis legyűrtem a szörnyű betegséget, oly kimerült és erőtlen voltam, hogy az orvosok életveszélyt láttak abban, ha még tovább is e gyilkos klíma alatt maradok. Haladék nélkül továbbküldtek hát, föltettek – úgy van, föltettek, mert a magam erejéből mozdulni sem bírtam – az Orontes nevű hajóra, s egy hónappal később Portsmouthban voltam. Akkorra már megerősödtem annyira, hogy a magam lábán tudtam járni, de az egészségem menthetetlenül odavolt.

Ám az atyaian gondoskodó kormány kilenc hónapi teljes szabadságot adott, s megtoldotta e jóságát tizenegy és fél shilling zsolddal.

Szabad voltam hát, „mint a madár”… mert nem volt semmiféle rokonom, s e nagy szabadságon csak az ejtett némi csorbát, hogy a napi tizenegy és fél shillingből nemigen legénykedhettem. Mindamellett természetesen egyenesen Londonba mentem, ebbe a nagy Bábelbe, amely a henyék és dologtalanok Mekkája.

Egy darabig fogadóban laktam a Stranden; életem meglehetősen örömtelen, sőt határozottan unalmas volt, ráadásul még sokkal többet is költöttem, mint amennyit a kormánytól kaptam. Szerencsére megvolt az a zsold, amit nem tudtam elkölteni Indiában, amíg a csatatéren voltam, és betegen feküdtem: de mikor már erősen fogyni kezdett, komolyan gondolkodóba estem, mitévő legyek.

Csak két választásom lehetett: vagy ott kell hagynom Londont, és falura mennem, ahol olcsóbb az élet, vagy pedig egészen meg kell változtatnom életmódomat, kiköltözködnöm a fogadóból, és hónapos szobában vagy bútorozott lakásban laknom.

Aznap, amikor e következtetésre jutottam, egész véletlenül találkoztam az ifjú Stamforddal, aki műtősöm volt a klinikán.

Ez a Stamford sohasem volt ugyan „jó barátom”, de most, hogy oly hosszú magány után végre egyszer ismerőssel találkoztam, szinte ujjongva üdvözöltem, s úgy látszott, ő is örül a találkozásnak. Széles jókedvemben mindjárt meghívtam, hogy jöjjön velem villásreggelire Holbornba.

Pár perc múlva már egymás mellett ültünk a robogó kocsiban, s akkor Stamford, miután tetőtől talpig jól megnézett, álmélkodó megdöbbenéssel kérdezte:

– Ugyan mi történt önnel, Watson? Oly sovány, mint a keszeg, s oly fekete, mint a szerecsen!

Röviden elmondtam kalandjaimat, s körülbelül épp akkor végeztem velük, amikor kiértünk Holbornba.

– Szegény öregem! – csóválta fejét Stamford. – S mi a szándéka most?

– Egyelőre lakást keresek – feleltem. – Annak a nagy társadalmi problémának a megoldásán fáradozom, hogy lehet-e kapni olcsó pénzért kényelmes lakást.

– Különös – jegyezte meg Stamford –, hogy ma már ön a második, akitől ezt a furcsa kívánságot hallom.

– S ki volt az első? – kérdeztem kíváncsian.

– Egy kémikus, aki a kórház laboratóriumában dolgozik. Azon bosszankodott ma reggel, hogy nem talál senkit, aki összeköltözne vele. Mert talált ugyan lakást, amely szép is, jó is, de neki egyedül túlságosan nagy és drága.

– Na, ez derék! – kiáltottam föl örvendezve. – Ha csak társ kell neki, aki megosztja vele a lakást és a költségeket… itt vagyok én! Jobb is szeretnék társaságban lakni, mint egyedül.

Stamford kissé furcsán nézett rám, s letette a poharat, amelyből éppen inni akart.

– Ön nem ismeri Sherlock Holmest – mondta vontatottan –, különben tán nemigen kívánkoznék, hogy állandóan együtt lakjék vele.

– Micsoda? Talán valami hibája van?

– Azt nem mondhatnám! Csak furcsa az esze járása… valósággal lelkesedik némely bizarr dolgokért. De amennyire ismerem, igen derék és tisztességes ember.

– Orvos, ugye? – kérdeztem.

– Nem… Sőt, azt se tudom voltaképpen, hogy micsoda. De amennyire tudom, nem hallgatta rendszeresen a kurzusokat. Kénye-kedve szerint tanulmányozta hol ezt, hol azt, s egész csomó… hogy is mondjam… olyan szükségtelen ismeretet gyűjtött, amelynek a gyakorló orvos semmi hasznát sem veszi, de amellyel ugyancsak sarokba szoríthatná professzorait.

– Sohasem kérdezte tőle, hogy mi célból tanulja mindezt?

– Nem én. Sherlock Holmes nem az az ember, akit faggatni lehetne, ámbár tud közlékeny is lenni, ha kedve szottyan.

– Szeretnék találkozni vele – mondtam Stamfordnak. – Ha már rászántam magam, hogy másodmagammal lakom, szeretnék ilyen csöndes természetű, tudománykedvelő emberrel lakni. Még nagyon gyenge vagyok, s gyűlölöm a zajt, az izgalmakat. Elég részem volt bennük Afganisztánban. Most nyugalmas életre, pihenésre vágyom… Hogyan találkozhatnék az ön barátjával?

– Bizonyosan ott lesz a laboratóriumban – felelte Stamford. – Mert furcsa ember ám nagyon! Néha két-három hétig feléje se néz a laboratóriumnak, máskor meg kora reggeltől késő éjszakáig dolgozik. Most éppen munkás kedvében van… Ha kívánja, villásreggeli után arra hajtatunk.

– Mindenképpen – feleltem, majd mindjárt más egyébről kezdtünk beszélgetni.

Villásreggeli után, miközben Holbornból a kórház felé kocsikáztunk, Stamford még elmondott egyet-mást erről az ismeretlen úrról, akit lakótársamnak akartam választani.

– De engem aztán ne szidjon ám – mondta mentegetődzve –, ha majd nem fér össze vele! Mert én csak futólag ismerem: mindössze néhányszor találkoztunk a laboratóriumban. Ön óhajtja, hogy összeismertessem vele: engem tehát ne tegyen felelőssé semmiért.

– Ha nem férünk össze – feleltem könnyedén –, majd szétválunk. De nekem úgy rémlik, Stamford – folytattam, és merőn a szemébe néztem –, hogy önnek van valami oka, amiért már előre is mossa kezeit… Talán szörnyen furcsa annak az úrnak a természete?

– Nem könnyű beszélni arról, amivel maga sincs tisztában az ember – felelte Stamford nevetve. – Holmes egy kissé nagyon is… hidegvérű, s mégis szenvedélyes tudós. Azt hiszem, nyugodt lélekkel beadna legjobb barátjának is valami kotyvalékot… nem gonoszságból, nem… hanem azért, hogy megfigyelje a kotyvalék hatását a szervezetre. Viszont meg vagyok győződve róla, hogy ő maga is éppoly nyugodtan bevenné, csak megfigyelhesse a hatást. Szóval igazán rajong a pozitív, gyakorlati tudományokért, s mindig tapasztalati eredményekre törekszik.

– Igaza is van.

– Lehet, de a túlzás itt is veszedelmes… vagy legalábbis furcsa. Amikor például a boncolóteremben bottal veri a hullát, ez mindenesetre kissé… megdöbbentő.

– A hullákat botozza?!

– Úgy van, mégpedig azért, hogy lássa, mily zúzódásokat lehet ejteni a hullákon a halál után. Ezt a magam szemével láttam.

– De hisz’ az imént azt mondta, hogy a barátja nem orvos!

– Most is azt mondom. A jó isten tudja, hogy voltaképpen mit is tanul! De már itt vagyunk, ítéljen róla ön!

A kocsi megállt a kórház mellékbejárata előtt. Ott már magam is otthon voltam, Stamford nélkül is tudtam a járást a kémiai laboratóriumba. Átmentünk a lépcsőházon, az udvaron, aztán föl az első emeletre, s a folyosó végén volt az ajtó.

A laboratórium alacsony terem volt, s a falak mentén, a polcokon tömérdek üveg és doboz szorongott egymás mellett. Széles, alacsony asztalok álltak benne összevissza, megrakva lombikokkal, görebekkel, s mindegyiken ott állt a kis Bunsen-égő, amely kék lángocskával égett.

A teremben csak egyetlenegy ember volt, aki egy távolabbi asztalnál ült, és a munkája fölé hajolva dolgozott. Lépteink zajára megfordult, hirtelen fölugrott, és örvendezve kiáltott föl:

– Megtaláltam! Megtaláltam!

Egyenesen Stamfordhoz szaladt, kezében a lombik, s így folytatta:

– Megtaláltam a reagenst, amelyet csakis a hemoglobin csap ki, és semmi más!

Ha aranybányát fedezett volna föl, akkor se örülhetett volna jobban, mint ennek a reagensnek.

Stamford bemutatott bennünket egymásnak:

– Dr. Watson… Mr. Sherlock Holmes.

– Üdvözlöm, uram – mondta Sherlock Holmes, s úgy megszorította a kezem, hogy ekkora izomerőt ugyan ki nem néztem belőle. – Amint látom, ön Afganisztánban járt.

– Hogy a patvarba találta ki ezt? – kérdeztem álmélkodva.

– Sose törődjék vele – felelte Sherlock Holmes elmosolyodva. – Most nem erről van szó, hanem a hemoglobinról… ön bizonyára megérti fölfedezésem fontosságát.

– A kémia szempontjaiból mindenesetre érdekes – mondtam –, de a gyakorlati hasznát nemigen látom.

– Micsoda, uram? – kiáltott föl Sherlock Holmes nekimelegedve –, hisz évtizedek óta nem fedeztek fel semmit, aminek nagyobb gyakorlati haszna lenne a bűnügyi orvostudományban!

Megfogta a kabátom szárnyát, és odahúzott az asztalhoz, amelyen dolgozott.

– Vegyünk csak egy kis vért – folytatta, s egy hosszú tűt szúrt bele az ujjába, a kiserkenő vércsöppet pedig fölfogta egy kémcsőben. – Most eresszük föl ezt a kevés vért egy liter vízzel… Természetes, hogy a víz olyan lesz, mintha mi sem változott volna benne. A vér mennyisége a vízben körülbelül egymilliomod rész. Mindamellett fogadok önnel, hogy a reakció meglesz.

Mialatt beszélt, egy kis üvegcséből pár csöpp átlátszó folyadékot öntött a véres vízbe, amely erre mahagóniszínű lett, az üveg fenekére pedig valami barna por csapódott le.

– Nem megmondtam?! – kiáltott föl ujjongva, s úgy tapsolt, mint a gyerek, ha új játékszert kap. – Nos, hogy tetszik önnek?

– Úgy látszik, ez a reagens fölöttébb érzékeny.

– Nagyszerű, nagyszerű! A régi guajak-teszt, melyet eddig használtak, sohasem adott biztos eredményt. Bizonytalan volt az eredmény akkor is, ha mikroszkóppal vizsgálták és keresték a vértestecskéket. Sőt, ez utóbbi már akkor sem ér semmit, ha a vérnyomok pár órásak. Az én reagensem ellenben éppoly jól és biztosan hat a vérre, akár régi, akár friss. Ha előbb is ismerték volna ezt a reagenst, börtönben ülne sok száz ember, aki most szabadon jár-kel, és kisiklott az igazságszolgáltatás karmai közül.

– Valóban! – szóltam önkéntelenül is megdöbbenve.

– A gyilkost sok esetben ezért nem lehetett kinyomozni, elítélni. Valakit csak több hónappal a bűntény elkövetése után gyanúsítanak a gyilkossággal. Megvizsgálják a ruháit, fehérneműjét, és barnás foltokat fedeznek fel rajta… Vérfoltok ezek vagy rozsdafoltok, sár-, gyümölcsfoltok? Hány szakértő vizsgálta meg a foltokat, s nem tudott dönteni! Miért nem? Mert nem volt biztos mód, amellyel meg lehetett volna állapítani a folt igazi mivoltát! Most itt van a Sherlock Holmes-reagens, és többé semmi kétség nem lehet.

Szeme ragyogott, mialatt beszélt; s mikor befejezte, szívére tette kezét, és mélyen bókolt, mintha valami láthatatlan tömeg tapsát köszönte volna meg.

– Gratulálok önnek e felfedezéshez – szóltam, elcsodálkozva kissé a túlságosnak látszó lelkesedésen.

– A múlt évben ott volt a frankfurti von Bischoff esete – mondta Sherlock Holmes. – Őt mindenképpen fölakasztották volna, ha ezt a reagenst már akkor ismerik. Aztán ott volt a bradfordi Mason, a hírhedt Müller, a montpellier-i Lefevre és a New Orleans-i Samson… Egész sereg oly bűnügyet tudnék fölsorolni, melyekben ez a reagens döntött volna!

– Ön eleven kalendáriuma a bűneseteknek! – szólt közbe Stamford nevetve. – Nem indíthatna mindjárt folyóiratot is ezen a címen: A múlt bűnügyi krónikája?

– Annyi bizonyos, hogy nagyon érdekes olvasmány lenne – felelte Sherlock Holmes, és flastromot ragasztott megszúrt ujjára. – Vigyáznom kell – fordult hozzám mosolyogva –, mert sokat dolgozom mérgekkel is…

Felém nyújtotta kezét, s láttam, hogy tele van flastrommal, az erős savak pedig többféle színűre marták, cserzették a bőrét.

– Üzleti ügyben jöttünk – szólt Stamford egy székre ülve s egy másikat alám tolva. – Watson barátom lakást keres, s mivel ön panaszkodott ma reggel, hogy nem talál lakótársat, elhoztam őt, hátha megegyezhetnek.

Sherlock Holmesnak láthatólag megtetszettem, mert sietett felelni:

– A Baker Streeten találtam egy csinos kis fészket, amelyben megférhetnénk egymás mellett. Remélem, az erős dohányfüst nincs ellenére?

– Magam is matrózdohányt szívok – feleltem.

– Ez hát rendben van. Nekem otthon is van kis laboratóriumom, s néha kísérletezni is szoktam. Nem zavarná ez önt?

– Szó sincs róla!

– Lássuk csak, micsoda fogyatékosságom is van még? Néha mogorva vagyok, s napokig nem szólok egy szót se. Nehogy azt gondolja ilyenkor, hogy bosszús vagyok! Ne törődjék velem; nem tart sokáig, s aztán megint jókedvű leszek. Most önön a sor. Rajta, mondja el a hibáit! Mert hát jobb, ha két cimbora kölcsönösen megvallja, hogy mi lakik bennük, mielőtt összeköltöznének.

Nagyot nevettem e vallatáson.

– Golyó van a vállamban – feleltem aztán –; nem szeretem a zajt, a lármát, mert gyengék az idegeim, sokszor olyankor kelek föl, mikor a tisztességes ember aludni készül, és végtelenül lusta vagyok. Egészséges koromban volt még egész csomó más hibám is, de most egyelőre ezek a legnagyobbak.

– Vajon zajnak, lármának tekinti-e a hegedülést is? – kérdezte Sherlock Holmes kissé aggodalmasan.

– Az attól függ, hogy ki hegedül – feleltem. – A művészi hegedűjáték isteni élvezet… de a cincogás…

– Akkor semmi baj! – vágott közbe Sherlock Holmes vidáman. – Azt hiszem, rendben és tisztában vagyunk, föltéve persze hogy önnek is tetszeni fog a lakás.

– Mikor nézhetnénk meg együtt?

– Jöjjön el értem holnap délben ide – felelte Holmes –, akkor mindjárt nyélbe is üthetjük a dolgot.

– Helyes… tehát pontban délben.

Kezet fogtunk, s aztán Stamford meg én otthagytuk őt a laboratóriumban.

– Az ördögbe! – kiáltottam föl hirtelen az utcán. – Csak azt nem értem, honnan tudhatta, hogy Afganisztánból jövök?

Stamford furcsán mosolygott, s így felelt:

– Ez az ő titka. Valósággal ördöge van neki, hogy mindent kitalál, s ezzel már sok embert megdöbbentett és kíváncsivá tett.

– Tehát titka van? – kiáltottam föl kezemet dörzsölve. – Ez fölöttébb érdekes, s nagyon köszönöm önnek, Stamford, hogy összehozott bennünket. Tanulmányozni fogom őt; hisz’ ön is tudja: „az emberfaj az embert fejtse meg”.{1}

– Hát csak tanulmányozza – mondta Stamford, mikor elváltunk. – De mondhatom, hogy kemény dió lesz… És akár fogadni mernék, hogy Holmes előbb kitanulja önt, mint ön őt. A viszontlátásra!

– A viszontlátásra! – feleltem én is, és visszaballagtam a fogadóba, az új ismerősöm iránt támadt érdeklődésemmel.

MÁSODIK FEJEZET

A következtetés tudománya

Másnap találkoztunk a meghatározott időben, és megnéztük a lakást a Baker Street-i 221/b számú házban. Az egész csak három szoba volt; jobbról és balról egy-egy kényelmes háló s a kettő közt levegős, kétablakos, tágas szalon.

A lakás oly kényelmesnek látszott minden tekintetben, s az ára, ha két részre osztottuk, aránylag oly csekély volt, hogy rögtön kivettük, s mindjárt el is határoztuk, hogy beköltözünk. Én még azon az estén elhozattam minden holmimat a fogadóból, Holmes pedig másnap reggel állított be a poggyászával.

Két-három napig egyebet se tettünk, mint kirakosgattuk a holminkat, és csinosítottuk a lakást. Aztán mikor ez megvolt, és kényelmesen elhelyezkedtünk, élvezni kezdtük a nyugalmas együttlét örömeit.

Bizonyos, hogy Holmesszal könnyű volt megférni. Nyugodt, csöndes ember volt, úgyszólván a megszokás rabja. Este ritkán maradt fönn tíz óra után, reggel pedig mindig előbb megreggelizett és elment hazulról, mint én fölkeltem. Néha egész nap a laboratóriumban dolgozott, máskor a boncolóteremben töltötte idejét, és gyakran tett hosszú sétákat, mégpedig látszólag London legfélreesőbb negyedeiben.

Ha rájött a munkakedv, semmi sem fékezhette energiáját; de hellyel-közzel megjött a visszahatás is, és olyankor egész nap el tudott heverni a szófán, a szalonban, reggeltől estig meg se szólalt, sőt még csak meg se mozdult. E napokon oly üres, révedező volt a tekintete, hogy szinte azt hihettem volna, valami kábítószert használ, ha mértékletes, rendszeres életmódja ellene nem mond e föltevésnek.

Amint múltak a hetek, egyre nőtt érdeklődésem iránta, valamint kíváncsiságom is, hogy voltaképpen mi célból tanul, s mivel foglalkozik. Személye, alakja és egész megjelenése olyan volt, hogy a legfölületesebb szemlélőnek is szemébe tűnhetett. Hat lábnál csak valamivel volt magasabb, de szikár termete sokkal többnek mutatta. Szeme éles, szinte szúrós volt, s vékony, horgas orra szokatlanul erélyes, határozott kifejezést kölcsönzött arcának. Keskeny és összeszorított ajka szintén erős, határozott jellemre utalt, valamint az álla is, mely előreálló és négyszögletes volt.

Az olvasó talán különösnek találja, hogy Sherlock Holmes titokzatos lénye annyira izgatott engem; de meg kell gondolnia, hogy egyfelől nem volt semmi dolgom, tehát az unalom vitt rá e kíváncsiságra, másfelől pedig a betegségem, illetőleg gyenge egészségem is elzárt a világi élvezetek, a társaság örömeitől. Az utcára csak akkor mehettem, ha az idő különösen szép volt, s nem lévén barátaim, akik meglátogattak volna, mikor otthon kellett kucorognom, természetesen a lakótársammal foglalkoztam, s igyekeztem mélyére hatolni annak a titoknak, mely körülvette.

Sherlock Holmes nem orvosnak készült. Mikor megkérdeztem tőle, ő maga is nyíltan megmondta ezt. Sőt, úgy látszott, hogy nem is hallgat semmiféle oly kurzust, amelynek elvégzése után bármiféle diplomára számíthatna.

Annál bámulatra méltóbb volt szorgalma, amellyel a tudomány bizonyos ágait művelte, s a megfigyelésnek oly páratlan mestere volt, hogy gyakran elámultam megjegyzésein. E tehetsége a varázslattal, a bűvészettel volt határos, de mi lehetett a célja?

Viszont bámulatosan tudatlan volt bizonyos dolgokban. A modern irodalomról, filozófiáról és politikáról úgyszólván semmit sem tudott. Mikor egyszer Thomas Carlyle-t idéztem, a lehető legnaivabb hangon kérdezte, hogy ki volt ez az ember, és hogy mit művelt?

De azon hökkentem meg legjobban, mikor véletlenül rájöttem, hogy nem ismeri Kopernikusz elméletét, s fogalma sincs a Naprendszerről. Hogyan akad művelt ember e tizenkilencedik században, aki nem tudja, hogy a Föld forog a Nap körül? – oly roppant tudatlanságnak látszott ez, hogy szinte el se képzelhettem.

– Úgy látszik, ön csodálkozik azon, hogy nem tanultam ezt – szólt Sherlock Holmes mosolyogva. – Most azonban, hogy ön megmagyarázta, igyekezni fogok, hogy minél előbb elfelejtsem az egészet.

– Hogy elfelejtse?!…

– Tudja, kedves Watson – folytatta Holmes nyugodtan –, az ember feje szerintem olyasmi, mint az üres lakás; ki-ki megtömheti bútorokkal, annyit rakhat bele, amennyi belefér. A hóbortos megtömi mindenféle limlom tudománnyal, amit útjában talál, majd fölvesz, s úgy összevissza zsúfolja fejében a legkülönbözőbb ismereteket, hogy újak számára már helye sincs, a meglevőkkel pedig úgy meg van akadva, hogy semmi hasznukat se tudja venni. A józan ember azonban nagyon is vigyáz arra, hogy mit vesz be a fejébe, s mit nem. Legfőképp csak azokat az eszközöket, amelyekre szüksége van, hogy a munkáját végezhesse, s ezeket is oly szép rendben tartja, hogy bármikor tetszése szerint előránthassa őket. Mert tévedés azt hinni, hogy a fejet a végtelenségig lehet tömni; eljön az idő, midőn minden új ismeret kiszorít egy másik, már meglevőt, s ezért fölöttébb fontos, hogy semmiféle haszontalan ismeretet be ne vegyünk.

– De a Naprendszer! – kiáltottam föl álmélkodva. – A Naprendszert csak kell ismernie minden művelt embernek?

– Ugyan miért kellene? – kérdezte Holmes türelmetlenül vállat vonva. – Ön azt mondja, hogy Földünk, s vele mi is, forgunk a Nap körül. Hát jól van. De feleljen most erre: mit ártana nekem és a munkámnak, ha nem a Nap, hanem a Hold körül forognánk?

Meg akartam kérdezni, hogy mi hát ez a munka, de láttam rajta, hogy nem venné nagyon jó néven e kérdést, ezért hallgattam.

Midőn aztán később egyedül maradtam, megint fontolóra vettem rövid beszélgetésünket, s igyekeztem következtetni belőle. Holmes azt mondta, hogy semmiféle oly ismerettel nem törődik, amely nincs összefüggésben céljaival. Ennélfogva minden, amit tud, oly tudomány, aminek hasznát veheti. Gondolkozni kezdtem, hogy mi hát az, amit tud, s ceruzát, papirost véve le is írtam. De mikor leírtam, önkéntelenül is elmosolyodtam a furcsa statisztikán, amely így hangzik: