P. TÓTH ESZTER

AZ INTERNÁTUS

A LÁNY, AKI UTÁN CSAK A CSEND MARADT

Könyv Guru

Budapest, 2026

A kilencvenes években egy gimnazista lány minden előjel nélkül véget vet életének egy sárospataki kollégiumban. A húga, Veronika évekkel később ugyanabba az intézménybe kerül, és elhatározza, hogy kideríti, mi történt valójában. Amit talál, az örökre megváltoztatja.

Már napjainkban Veronika lánya kezdi meg tanulmányait ugyanott. A régi titkok újra felszínre kerülnek, és a család élete veszélyes fordulatot vesz.

Az internátus egy érdekfeszítő pszichológiai thriller, amely a generációkon át öröklődő traumák, a barátság, a szerelem és a bűntudat erejét kutatja. Mert vannak sebek, amelyeket az idő sem képes begyógyítani.

Tartalomjegyzék

1. | 2. | 3. | 4. | 5. | 6. | 7. | 8. | 9. | 10. | 11. | 12. | 13. | 14. | 15. | 16. | 17. | 18. | 19. | 20. | 21. | 22. | 23. | 24. | 25. | 26. | 27. | 28. | 29. | 30. | 31. | 32. | 33. | 33. | 33. | 34. | 35. | 36. | 37. | Epilógus

Lányomnak, Abigélnek

1.

2004 novembere

Sárospatak

– Veronika! Veronika! – rázta meg a jobb első ülésen a discmanjét ordíttató fiatal lányt az elegáns öltönyben vezető férfi. A lány levette a fejéről a fülhallgatót, fekete pulcsiját a kézfejére húzta, és letörölte vele a párát az ablakról, így próbált kikémlelni rajta. Az épület, amely előtt leparkolt az ezüst színű, tankra emlékeztető BMW, komoran magasodott előttük. Íves ablakaiból a szocializmust idéző függönyökön keresztül tompa fény pislákolt. Körülötte feketeség. Sűrű, hömpölygő. A pucér faágak, mint egy boszorkány sovány ujjai nyúltak ki belőle, és ijesztően kocogtatták a Kazinczy Kollégium viseltes falait.

– Apa! Nem gondolod komolyan! – gyűlt könny a lány szemébe, amit a párától nedves pulcsijával próbált leplezni.

– Nem nagyon hagytál más lehetőséget nekünk – csatolta ki ingerülten a biztonsági övét a férfi.

– Apa, kérlek! Nem akarok itt maradni – szipogta halkan a lány, és közben a már újra homályosodó apró lyukon rettegve nézte az egyre sötétebbnek tűnő jövőjét.

– Anyáddal már döntöttünk. Az iskolaév elkezdődött. És a te múltaddal, örülj, hogy egyáltalán felvettek ide! – horkantott a férfi, de rá sem nézett a remegő lányára.

Veronika halkan elsírta magát. Vékony arca két oldalán fekete szemfestéke kísérte le a könnycseppeket, amelyek aztán az állán összetalálkoztak. Mondani akart még valamit, de az apja már kiszállt a kocsiból, így beletörődve követte, és erőtlenül becsapta maga mögött a kocsi nehéz ajtaját. Degeszre tömött utazótáskája a jobb vállát, Martens hátizsákja a balt húzta lefelé. Veronika nem érezte a súlyukat. Az érzékeit, mint ahogy a gondolatait is, ellepte a félelmekkel teli köd. Nem mert felnézni az épületre. Halkan szipogva figyelte, ahogy bordó bakancsa talpa alatt a színes falevelek még egy utolsó levegőt vesznek, mielőtt elmerülnek a nyálkás sárban. Apja a bejáratnál topogott. Telefonált. Tökéletesre szabott szövetkabátját szorosan magára fogva várta, hogy Veronika is felérjen a lépcsőn. Miután a lány megtette az utolsó lépést, a férfi végighordozta rajta tekintetét, és közönyösen intett neki, hogy törölje meg az arcát. Majd ő is hátratúrta deres tincsek díszítette fekete haját, és csengetett. A telefonját csak akkor tette le, amikor kinyílt az ajtó, és egy rövid, vörös hajú, undok tekintetű nő beengedte őket a meleg épületbe. A kollégium belülről is hasonló hatást keltett, mint kívülről. Fehérre festett, kopott falak, amelyeket szedett-vetett, múltat idéző falvédők takartak helyenként, derékmagasságban. Felettük vallási jeleneteket ábrázoló festmények, csendéletekkel keveredve. A szobák nagy, fehér ajtajai már zárva voltak, és mögülük halk pusmogás szűrődött ki. Mintha az életet próbálták volna maguk mögött tartani, elrejtve a későn érkezőktől. A széthúzott barna függönnyel elhatárolt előtérben, ahol ácsorogtak, és várták, hogy merre kell folytatniuk az útjukat, Veronika még egyszer, utoljára összeszedte minden erejét, hogy megkérje az apját, vigye haza. Megváltozik. Nem fog több bajt csinálni. De mielőtt kinyitotta volna a száját, az apja a fülébe súgta:

– Ezt ne szúrd el! Ha innen is kirúgnak, nem tudlak máshova benyomni. Még akkor sem, ha még egy iskolának építtetek új tornatermet.

A férfi szavai késként hasítottak Veronikába. Alig kapott levegőt, és mintha a testét sem ő irányította volna ezután. Gépiesen válaszolt a szúrós tekintetű nevelőnő kérdéseire, mialatt végigmentek a visszhangzó folyosón. A bal oldali utolsó ajtón belépve köszönt a jövendőbeli szobatársainak, még talán mosolygott is, de belül nem érzett semmit. Ez a lebegő, elveszett állapot egészen addig tartott, míg apja autójának ezüstösen világító, dupla kipufogója bele nem veszett abba a fojtogató feketeségbe, amelyben megérkeztek, és amelyet az idegenekkel teli szoba öreg, zörgő ablakából tökéletesen lehetett látni. Egy darabig csak állt tovább, nem mozdult, a széles párkányban kapaszkodott kifehéredett ujjakkal. Talán egy molekulányi része még reménykedett abban, hogy az autó újra megjelenik, és ő elmehet innen, de miután percekig nem látott egyetlen járművet sem közeledni, feladta, és engedte, hogy a valóság lassan beszivárogjon a lelkébe. A megterhelő érzelmektől hirtelen olyan fáradt és vigasztalhatatlanul szomorú lett, hogy ruhástól leheveredett a számára kijelölt ágyra, és némán álomba sírta magát.

2.

2025 szeptembere

Sárospatak

A harmincnyolcas úton Sárospatak irányába egy G osztályos Mercedes haladt. Hol lassított, hol gyorsított, mintha a sofőrje nem tudta volna eldönteni, hogy mitévő legyen: menjen, ne menjen, forduljon vissza, vagy csak essen már végre túl azon, amiért elindult. Az egyre erősödő hezitálását EKG-pontossággal mutatta gépjárműve sebessége. Az elegáns, belül fehér bőrrel borított autóban első pillantásra felismerhetően egy anya-lánya páros utazott. Ugyanaz a vakító kék szem villogott márkás napszemüvegük mögül, amelyeket ugyanolyan pisze orr tartott. Az anyuka, korából kifolyólag, kissé merészebb sminket engedett meg magának, de a tinilányról sem hiányzott a fiatalokon olyan jól mutató babarózsaszín rúzs. Az egyetlen szembeötlő különbség köztük a hajuk volt. Míg a lány hosszú, vörösesbarna, egyébként rakoncátlan, göndör fürtjei a feje tetejére voltak kényszerítve, addig az anya áll alá érő, szőke haját simította épp hátra frissen pirosra manikűrözött ujjaival. Csendben voltak. Az őszi színekben pompázó tájat figyelték.

– Az olvasólámpádat beraktad? – kérdezte végül az anya fátyolos hangon.

– Anya! Mindent bepakoltam, már mondtam – forgatta szemét a lány.

– Tisztában vagyok vele, de tudod, hogy meg szokott fájdulni a fejed, ha félhomályban olvasol, ezért szeretném mindenképpen tudni, hogy betetted-e – pillantott aggódva oldalra Gina.

– Betettem – sóhajtott megadóan a lány.

– Azért hagyok itt nálad készpénzt, ha bármi kimaradt volna, tudsz majd venni – szorította meg Gina a lánya kezét, és elhomályosodó tekintetét az útra szegezte.

Csend telepedett közéjük. Így volt ez időnként, mióta elhagyták Debrecent.

– Te szerettél ide járni? Őszintén! – szólalt meg a lány, és közelebb húzódva az anyja vállára hajtotta a fejét. Hosszú, göndör hajából egy tincs kicsúszott, és belekeveredett az őt védőn körülölelő szőke fürtökbe.

– Szerettem – suttogta Gina, ahogy megpillantotta a régről ismerős Zemplén egyre növekvő körvonalait, amelyek néha egy-egy arra tévedt felhő mögött elhomályosodtak, aztán pedig élesen, centiket növekedve tűntek újra elő.

Lina nem firtatta tovább a dolgot anyja kurta válasza után. Nem volt értelme. Többször próbálta már faggatni őt az itt töltött diákéveiről, de mindig lerázta valami általános történettel ugratásokról, régi barátokról. Amikor viszont komolyabb dolgokról kérdezte, rendszeresen szakértő módszerekkel kerülte ki a válaszadást. Nem is értette magát, miért hozta fel ismét, amikor pontosan tudta, hogy úgysem tud meg semmi újat. Viszont most nem is nagyon zavarta. Nem volt kedve a múlttal foglalkozni. Túlságosan izgult a saját jövője miatt. Hirtelen a rádió hullámaiba bezavart valami, Gina kikapcsolta, ők is újra elcsendesedtek. Merengtek, ki a jövőn, ki a múlton, és lélegeztek, egyszerre.

– Közeledünk! – mutatott az anya egy „Sárospatak 10 km” feliratú táblára. A lány nagyot sóhajtott, ahogy kinézett a kocsi ablakán.

– Mi az? – kérdezte Gina.

– Semmi, csak egy kicsit izgulok – pirult el Lina.

– Miért? A suli miatt?

– Nem, nem amiatt – rázta meg a fejét a lány, és dobolni kezdett a lábával.

– Akkor miért? – faggatta tovább Gina.

– Semmi, hülyeség – tolta fel az orrára csúszott, arany keretes, pilóta típusú napszemüveget.

– Lina!

– Félek, hogy nem fognak kedvelni – motyogta Lina, és keresztbe fűzte a karját.

– Miért gondolod ezt? – lassította le a kocsit az anyja.

– Otthon sincsenek barátaim, miért lenne itt máshogy?

– Ott van neked Emma meg Julcsi.

– Igen. De őket kicsi korom óta ismerem, az más. Az iskolában igazán soha senki nem kedvelt. Mindig én voltam a fura lány, te is tudod – csuklott el Lina hangja.

– Azért, mert okosabb és érettebb voltál azoknál a gyerekeknél.

Lina a szemét forgatva elnézte az ablak maszatos üvegén keresztül a szaladó tájat. Ha akarta volna, sem tudta volna megmondani, mik cikáznak jobban: az út mellett egyenesen álló, díszbe öltözött fák, vagy a gondolatai.

– Tudom, hogy nem hiszel nekem, de ez az igazság. Mindig érettebb és okosabb voltál a kortársaidnál. Már kisiskolás korodban is. Az ábécét megtanultad az első osztály első hónapjában. Ameddig a többi kislány a szünetekben a Barbie babákon veszekedett, te összebarátkoztál a kémiatanárral, és hétévesen szünetekben a kémiaszertárban töltötted az összes idődet. De itt más lesz. Hidd el! – mosolygott támogatóan lányára a nő.

– Miért?

– Mert itt a többi gyerek is pontosan olyan okos lesz, mint te.

Lina elmosolyodott, és visszahajtotta fejét anyja vállára. Ő pedig adott rá egy hosszú puszit.

– De ugye tudod, hogy itt internátusban kell laknod, három másik lánnyal egy szobában? – kérdezte Gina pár perc múlva.

– Jaj, anya! – nevetett Lina.

– Csak kérdezem. Mert ha azon izgulsz, hogy nem lesznek barátaid, lehet, hogy nem jutott eszedbe, hogy először az együttlakásdolgon kellene problémáznod – ugratta tovább az anyja.

Lina próbálta játékosan befogni Gina száját, de a nő nem hagyta.

– Mert hát ugye, itt mindent együtt fogtok csinálni, egy szobában alszotok, egyszerre mentek zuhanyozni, WC-re, egy percet sem leszel egyedül. Mi van, ha rájönnek, hogy horkolsz?! Vagy kicikiznek a jégvarázsos törölközőkendőd miatt?

– Milyen jégvarázsos törölközőkendőről beszélsz? Nem azt pakoltuk be! – kapta fel a fejét Lina.

– Ez biztos?

– Anya! Most komolyan!

– Jól van, na! Csak viccelek! Nem lesz semmi baj! Jól fogod magad itt érezni, és ha nem, csak telefonálj, és azonnal indulunk érted! – bicsaklott meg Gina hangja alig hallhatóan.

Lina elmosolyodott, és ismét közelebb húzódott az anyjához. Jólesett pár percig még kislány módjára hozzábújni. Ahogy megérkeznek, úgyis vége. Magára marad. Internátusban fog lakni, három lánnyal egy szobában. Ő, az egyke. Nézte a kocsiból a szaladó épületeket, és érezte, hogy egyre jobban görcsbe rándul a gyomra a gondolattól.

– Nemsokára megérkezünk. Hova kell mennünk először a program szerint? – kérdezte összehúzott szemmel Gina, amikor átlépték a város határát.

– Megnézem.

Lina lehajolt, és a lába között szorongatott Converse hátizsákjából elővette postán érkezett mappát, amelyen a Sárospataki Református Gimnázium komoly logója díszelgett.

– Kilenc órától tízig internátusi elhelyezés, fél tizenegytől fél tizenkettőig tájékoztatás az iskolában, szülőknek és beiratkozóknak osztály szerint külön. Neked a földszinten az ötös terembe kell menni, nekem meg az első emeleten a százhármasba. Azt követően pedig ebéd a Mudrányban.

– Rendben. A Lorántffyban leszel, ugye?

– Igen, azt írják.

Az út hátralevő része csöndben telt, mígnem Gina lassított, s végül megállt a több száz éves, apácaneveldére emlékeztető épület előtt.

– Megérkeztünk? – kérdezte kipirosodott arccal a lánya.

– Meg, kicsim. Ez a Lorántffy Kollégium – pillantott ki ő is az ablakon. És végignézett a rég nem látott környéken.

Az öreg internátust mostanában újíthattak fel, a világosbarna festéket még nem koszolták össze cipőtalpak és támaszkodó ujjbegyek. Kertje, amely tele volt öregebbnél öregebb fákkal, nyüzsgött a sok zsizsegő fiataltól. Felülről úgy nézhetett ki, mint egy kaptár, amely körül szorgalmas, apró méhecskék duruzsolnak, és egyre csak hordják bele az életet. Az épület ablakai olyan kicsik voltak, mint egy pók szemei. Sűrű pontokban feketéllettek hosszú, barna arcán.

Gina gyakorlott mozdulatokkal beigazította a táskákkal teletömött dzsipet egy éppen megürült parkolóhelyre a bejárat előtt, majd biztatóan megszorította a lánya kezét, mellyel idegesen dobolt a világoskék farmerján.

– Na, gyerünk! Ne aggódj! – ugrott ki a kormány mögül a nő, és az agyontömött csomagtartóhoz lépett.

– Beviszünk egyszerre mindent? – kérdezte Lina, és ő is kiszállt az autóból.

– Először vigyük ezt és ezt – mutatott két sárga bőröndre Gina, és egy határozott mozdulattal kirántott két csomagot a kocsiból. – Míg kipakolsz belőlük, lejövök a többiért.

A lány bólintott, majd megemelte az egyik bőröndöt, hogy érzékeny kerekeit ne rángassa át a füvön. Amikor odaért a töredezett járdához, megvárta a másik csomagot cipelő anyját, majd miután kihúzták a két műanyag fogót, egymás mellett zörögve elindultak az öreg épület felé. Lassan tudtak haladni. Nagy volt a bepakoló gyalogosforgalom. Az út szélén végig parkoló autók nyitott csomagtartóiból változatos dolgok kerültek ki. Természetesen a bőrönd volt a leggyakoribb tárgy, de az alatt a pár méter alatt, amit meg kellett tenniük, láttak miniatűr hűtőt, fogast, és még egy WC-papír-tartót is bevinni az egyre gyanúsabban pislogó épületbe. Annyira belemerültek a szürreális látványba, hogy csak akkor vették észre a bejárati ajtó hatalmas, angyalkára hasonlító, szépen kifényesített kilincsét, amikor odaértek. Az ajtó felett, a homlokzaton pedig egy bibliai idézet volt komor, bronz színű kovácsoltvasból: „A világosság a sötétségben fénylik, de a sötétség nem fogadta be azt.” Ez a két szokatlan díszítőelem ellentétben állt az épület zord hangulatával és nehéz tölgyfa ajtajával. Nem illettek oda. Bár tökéletlenségük otthonosabbá tette a kollégium megjelenését. Mint a nagymamánktól örökölt porcelánspániel, amit hatalmas becsben őrizgetünk minimalista otthonunk ablakpárkányán.

Gina letámasztotta a bőröndöt, megfogta az angyalka karját, és tétován benyitott. Belülről hipószag és édeskés parfümillat csapta meg az orrukat, ami furcsamód nem volt kellemetlen. Inkább evilágibbá varázsolta ezt a mesebelinek tűnő épületet.

Nem volt idejük mélázni. Mögöttük már érkezett egy brigád egy matracot egyensúlyozva, úgyhogy kapkodva, nehogy elsodorja őket a jelenet, beléptek zörgő pakkjukkal az előtérbe. A helyiségnek nem volt ablaka, csak akkor osont be oda egy kis világosság, amikor a vaskos ajtó kinyílt. Kellett is egy pár pillanat, míg a két frissen érkező szeme megszokta a hirtelen fényváltozást.

– Nézd, anya, arra kell menni! – ocsúdott fel Lina, és egy A4-es papírra mutatott, amelyre egy nyíl alá a „beiratkozók” szó volt írva, épp szemben a bejárattal. Szóval, amikor az ajtó újra nyílt, hogy behozzanak egy éjjeli lámpát, a fénynyaláb pont megvilágította az útbaigazítást.

Gina szótlanul bólintott, és elindult a kijelölt irányba. A lány utána. A nyíl egy szűk folyosóra vitte őket, amelyből szobák nyíltak sűrűn mind a két irányba. Sosem volt csukva egyszerre az összes ajtó – felváltva nyíltak és záródtak. Mintha egy szimfóniát akartak volna eltátogni a már várva várt lakóiknak. A falat a szobák között mindkét oldalon régi csoportképek díszítették, amelyeken egykori lányok akkor divatosnak számító ruhában és frizurával pózoltak a büszke épület bejáratánál. Lábuk alatt keskeny, kitaposott, bordó szőnyeg futott, hogy tompítsa az ezer lépés hangját, amely naponta sújtotta a folyosót.

– Szerintem idemutat a nyíl – állította meg Ginát Lina egy zárt ajtó előtt, amely eltért a többitől. A többi fehérre festett faajtó volt, ennek pedig felső felét egy zörgős zöld üveg díszítette. – Lehet, hogy ez az iroda – suttogta a lány az előtte ácsorgó anyjának.

– Meglátjuk – vonta meg a vállát a nő, majd határozottan bekopogott. Az ajtó üvege az érintésre hangosan megremegett, nyomatékosítva a szándékot.

– Igen? – jött az elfojtott nyikorgásra emlékeztető válasz bentről. Gina finoman kinyitotta a laza ajtót, majd lányával szorosan a nyomában belépett a parányi irodába, ahol két, barna bútorlapból készült íróasztal volt középen egymáshoz tolva. Míg a bal oldali magányosan állt, a jobb oldali mögött egy rikítóan vörös, rövid hajú nő ült.

– Áldás, békesség! – szólt kedvesen Gina, majd, mint egy lágy visszhang, Lina is halkan elismételte a köszönést.

– Áldás, békesség! – rikácsolt vissza a vörös hajú nő, de nem nézett fel az újonnan érkezőkre. Fontosságágnak teljes tudatában figyelmét az előtte heverő papírhalomra összpontosította. A szög miatt, ahogy a fejét tartotta, rendkívül jól rá lehetett látni az arcán terpeszkedő, krumplibogár nagyságú, fekete bibircsókra, ami úgy emelkedett ki papírra emlékeztető arcbőréből, mintha el akarna cseppeni.

– Beköltözésre jöttünk. Meg tudná mondani, hogy jó helyen járunk-e? – kérdezte Gina, maga mellé húzva a küszöbön billegő bőröndöt.

– Nevet! – sipította vissza a hang.

– Keszthelyi Karolina – mosolyodott el bátortalanul Lina az anyja árnyékából.

– Hozták a beiratkozáshoz szükséges nyilatkozatokat? – jött a durva válasz. A bibircsókos nő előrenyújtotta a kezét, miközben továbbra is az asztalon tornyosuló papírokat nézte.

– Igen – válaszolta Lina, előhúzta a tökéletesen kitöltött iratokat az anyja vállán lógó táskájából, odavitte az asztalhoz, és belepászította a várakozó kézbe.

A vörös hajú nő komótosan hátradőlt a bordó szövettel borított széken, keresztbe tette lábszárközépig érő szoknyával eltakart visszeres lábát, majd négyzet alakú rózsaszín keretes szemüvege mögül hunyorogva végigfutotta a papírokat. Közben anya és lánya az ajtóban várakozott. Lina Ginára pillantott, aki meglepő módon nem látszott idegesnek, pedig az ilyen szituációkban általában alig lehet visszatartani, hogy a másiknak ne ugorjon, de most nyugodtan ácsorgott, keresztbe font karokkal.

Miután az asztalnál ülő nő befejezete a papírok lapozgatását, először nézett fel rájuk, mióta beléptek a szobába. Végigmérte mind a kettőjüket, vizslató, hunyorgó tekintetével. Ahogy Gina arcához ért, még apróbbra, szinte pontszerűre húzta a szemét, míg elidőzött minden vonásán. A síri csendet, amely kínos pillanatokra a szobára ült, csak az ablak zörgése zavarta meg néha, ami minden alkalommal megszólalt, ha valaki elment az ajtó előtt a folyosón.

– Szükség van még valamire? – tudakolta Gina ingerülten, miután nem bírta tovább a szúrós tekintet nyomasztó vizslatását.

– Nem találkoztunk már valahol? – kérdezett vissza a bibircsókos nő, meg sem hallva a felé intézett kérdést.

– Nem hiszem – mosolyodott el az anya diplomatikusan.

– Pedig nagyon ismerős valahonnan – hajolt előre a nő, így még hosszabbnak tűnt a keskeny, tűszerű orra.

– Sokszor mondják. Biztos átlagos arcom van.

A vörös hajú gúnyosan elmosolyodott, de nem hagyta abba a fixírozást. Gina megemelte állát, komoly arccal farkasszemet nézett vele. Nem mozdult meg. Óráknak tűnő pillanatok múlva az asztalnál ülő kapta el először a tekintetét, és ismét belemélyedt az előtte elterülő irathalmazba. Mintha el is feledkezett volna Lináról és az anyjáról, akik továbbra is ott álltak, az ajtóban várakozva.

– Nem válaszolt az előbb. Szükség van még valamire? – érdeklődött újra Gina, de már nem erőltette vissza arcára a mosolyt.

– Nem, megvan minden – mondta flegmán a nő, és tollas kezével megtörölte orrát.

– Megkérdezhetjük, hányas szobába kell mennünk?

– Első emelet, hatos szoba. A lépcsőt a folyosó végén találják – hadarta a nő, de továbbra sem nézett fel. Ráncos bal kezével oldalra nyúlt, és felkapcsolta a mellette álló meleg fényű olvasólámpát.

– Köszönjük! – válaszolta Gina gúnyosan, és kilépett a szobából.

– Nincsen mit! Akkor viszontlátásra! – motyogta utánuk a nő.

– Áldás, békesség! – lépett ki Lina is a szobából, és anyja után sietett, aki már elindult a lépcső irányába. – Hát ez meg mi volt? – kérdezte halkan.

– Nem tudom. Fura egy asszony! Remélem, nem ő lesz a kolis nevelőd! – felelte Gina hátra sem pillantva.

– Miért nem mondtad meg neki, hogy te is ide jártál? – kérdezte pár méter után a lány.

– Miért kellett volna? – szorította meg jobban Gina a bőrönd fogantyúját.

– Mert lehet, onnan ismer – suttogta a lány.

– Azt kérdezte, nem ismer-e valahonnan – állt meg Gina.

– Igen – torpant meg mögötte Lina is.

– Én meg mondtam neki, hogy nem. Azt nem kérdezte, hogy jártam-e ide – fordult hátra az anya, és tekintetét a lányáéba mélyesztette.

– De lehet, onnan ismer – ismételgette Lina.

– Akkor nem jól tette fel a kérdést! Fontos, hogy pontosan fogalmazzunk! Ezt jegyezd meg! – zárta le Gina, majd visszafordult, és nehéz léptekkel elindult a lépcsőn felfelé.

Gina szíve zakatolt. Tudta, hogy itt lesz Judit néni, és azt is, hogy találkozni fognak, de az, hogy majdnem megismerte, meglepte. Bárkivel futott is össze eddig a régi életéből, mindenki úgy kezelte, mint egy idegent. Így biztos volt benne, hogy most sem lesz másképp. Amit lehetett, már évekkel ezelőtt megváltoztatott magán, amikor úgy döntött, új névvel új életet kezd. Meglepte, hogy ez az általa nem túl intelligensnek tartott személy látott át majdnem a szitán. Lehet, hogy mégis hiba volt, hogy ideengedte a lányát. Talán a férjének lesz igaza, aki azt gondolta, hogy le fog bukni. Dübörgött a fejében a sok aggodalom, elszigetelve tőle a külvilágot.

Miután sikerült hosszú percek alatt felküzdeniük magukat a csigalépcsőn, amelyen minden lépésnél megakadt valamelyik bőrönd kereke, egy szűk folyosón találták magukat. Pont olyan széles volt, hogy ha két ember szembejött egymással, lapjára fordulva fértek csak el egymás mellett.

– Most jöttetek, ha nem tévedek – szólította meg őket kedvesen egy pindurka, ősz hajú nő, aki a hozzájuk legközelebb eső szobából lépett ki.

– Igen, a hatos szobába – mosolygott vissza Lina. Fél szemmel az anyját nézte, aki észre sem vette, hogy megállt. Ment tovább határozottan, a szobaszámokat figyelve.

– Balra a harmadik ajtó. Én Anikó néni vagyok, az internátus vezetője. És ha nem tévedek, akkor te vagy Keszthelyi Karolina – kereste ki a szoba számát a nyilvántartásban légies mozdulatokkal.

– Igen, én vagyok – bólintott a lány.

– Akkor már csak te hiányzol, és teljes lesz a kvartett – tessékelte tovább Linát a vezetőnő, és ahogy elhaladt mellette, biztatóan megszorította a karját. – Ó, mennyi kedves új lánnyal gazdagodtunk az idén, Julikám! Szép az élet! – kiabált le a földszintre, és halk léptekkel már el is tűnt egy másik szobában, mályvacukorillatot húzva maga után.

Lina a nő után mosolygott. Gyerekkorában valahogy így képzelte el Holle anyót, ilyen picinek, ilyen kereknek, és pont ilyen halknak. Ahogy megérintette a karját, a gyomra körül gomolygó aggodalom enyhült egy kicsit. Nagyon érdekes, hogy léteznek ilyen emberek, akiknek olyan megnyugtató a kisugárzásuk, hogy elég, ha a közelünkben vannak, a szorongásunk máris enged, és lélegezni is könnyebben tudunk. Lehet, hogy a régi világban róluk mintázták a mesebeli tündéreket vagy a jó boszorkányokat. Talán ezt nevezték varázserőnek – mélázott el magában.

– Megvan a szoba! – kiabált vissza Gina az egy helyben ácsorgó, Anikó néni után merengő lányának.

Linát a hír újra visszazökkentette a valóságba, ahol a szorongás ismét lecsapott rá, és görcsbe szorította most már egész testét. De még így is sikerült mosolyt erőltetnie az arcára, mialatt apró lépésekkel anyja után sietett.

– Ez az? Biztos? – kérdezte halkan, kipirosodva, amikor odaért.

– Biztos! – bólintott Gina. Aggódva megfogta lánya táskát szorító ujjait, amelyeknek a körömágyán a bőr már véresre volt kaparva. – Nem kell azonnal bemennünk, ha nem akarsz – suttogta a fülébe, miközben kisimított egy göndör tincset az arcából.

– De, be kell, nem ácsoroghatunk itt kint – rágta Lina a szája szélét. Érezte, hogy ha most nem megy be, és nem lesz úrrá egyre csak növekvő szorongásán, akkor vége. Soha nem változik meg semmi. Nem indul el abba az irányba, amiről egész nyáron ábrándozott.

– Elmehetünk még sétálni egyet a sulikertbe, van még annyi idő – suttogta Gina.

– Nem, menjünk be, nem lesz semmi gáz! – nézett Lina biztatóan az anyjára. Mély levegőt vett, elűzte arcáról a műmosolyt, majd határozottan bólintott.

A lány tudta, hogy Gina szavak nélkül is érti, hogy mi jár a fejében. Mindig ez volt. Linát bosszantotta is, hogy nem tud titkolózni az anyja előtt, aki minden mozdulatából úgy olvasott, mintha ő nyitott könyv lenne előtte. Az pedig még jobban idegesítette, hogy ez visszafelé nem működött. Számára Gina mindig rejtély maradt. Noha minden kérdésre válaszolt, de Lina mindig úgy érezte, hogy nem teljesen. Mintha a mondatok felét eltitkolná, és csak a neki tetsző részt osztaná meg vele. Egy pillanatig csendben nézték egymást. Aztán az anya megadóan sóhajtott, és a kezével, amellyel eddig lánya véresre kapart ujjait fogta, átkarolta a vállát, úgy tessékelte az ajtó elé.

– Jól van! Akkor menjünk, ismerjük meg a szobatársaidat! Magammal hoztam pár kisbabakori fürdetős képet, biztos tetszeni fog nekik – bökte oldalba a lányát.

Lina elnevette magát, és észre sem vette, hogy anyja már be is terelte a szobába. Odabent, a bejárattal szemben, a belülről hatalmasnak tűnő ablakon áradt be a kora őszi narancssárga fény. Alatta egy íróasztal roskadozott a sok rápakolt piperétől. Két oldalán egy-egy emeletes ágy ácsorgott, ezeket két-két egyforma tölgyfa szekrény követte. A szoba közepén elnyúzott, kerek, barna szőnyeg tespedt, azon két óvodás kisfiú szaladgált, filigrán alkatú, kedves tekintetű anyjuk körül.

– Anya, anya, anya! – próbálták túlkiabálni a gyerekek a bal oldali szélső szekrénybe pakoló, hevesen magyarázó, rövid, fekete hajú nővérüket és a közéjük szorult anyjukat.

– Nem, Adri! Nem hagyok itt pénzt, hogy sminket vegyél magadnak – mondta határozottan a nő.

– De láttad a másik két lányt, hogy mennyi smink volt rajtuk? Arcpirosító, szemhéjfesték, rúzs! – erősködött a lány.

– Igen, láttam – fogta meg az egyik gyerek kezét az anya, és hang nélkül nyugalomra intette mindkettőjüket.

– Ki fogok lógni közülük. Én leszek az egyetlen, akinek nincsen még egy szempillaspirálja sem! – nézett esdeklőn hatalmas, sötétbarna szemével a szekrény előtt ácsorgó Adri.

– Kislányom! Tudod, hogy mi a véleményünk apáddal az ilyesmikről – eresztette el újra a kisfiút a hosszú lófarkas asszony.

– Tudom, de… – roskadt le Adri a bal alsó ágyra.

– Jól van, figyelj! – ült le mellé az anyja. Közben a két gyerek újra kergetőzésbe kezdett. – De csak egy szempillaspirált! – húzott elő hímzett pénztárcájából egy ötezrest.

– Köszönöm! Köszönöm! – ölelte meg az anyját a lány, és a pénzt farmerja zsebébe dugta.

Nem vették észre a gyerekzsivajtól, hogy Gina és Lina bejöttek a szobába, és próbáltak helyet találni a két hatalmas bőröndnek. Lina nem tudta, mit mondjon, erre a jelenetre egyáltalán nem számított, úgyhogy anyjára pillantott segítségért.

– Sziasztok! – köszönt Gina, aki értette a célzást, és leguggolt a két rohangáló gyerekhez, miközben lányára kacsintott. – Hát ti is beköltözni jöttetek?

A kisfiúk viháncolva odaszaladtak az anyukájukhoz, aki erre észrevette a két új érkezőt, és átkarolva Adrit, felállt.

– Helló! – lépett elő a lány, és meleg, gesztenyeszínű tekintetét Linára emelte. – Én Kiss Adrienn vagyok.

– Lina, Keszthelyi Karolina, de csak Linának szoktak hívni – hadarta Lina, és most, hogy a két kisfiú végre egy helyben maradt, behúzta a bőröndjét, majd becsukta maga mögött az ajtót.

– Keszthelyi Georgina – nyújtotta a kezét Gina is az anyukának, aki mögött a gyerekek bujkáltak.

– Vári Katalin, ők pedig itt Hunor és Máté – mutatott maga mögé a nő.

– A felettem lévő ágy még szabad – mosolygott Adri Linára, aki bólintott, és körbenézett, felmérve az üresen maradt szekrényeket.

– Na, kicsim, mi megyünk, átadjuk a helyünket – vágott közbe Katalin Adrihoz fordulva, és átölelte lányát. – Ne feledd, csak egy szempillaspirál!

– Megígérem – válaszolta a lány, és leguggolt a két öccséhez. – Sziasztok, fiúk! Pénteken megyek haza. – A két kisrác megölelte, majd kiszaladtak a szobából.

– Sziasztok! Örülök, hogy találkoztunk – intett Adri anyukája Ginának és Linának, de mire ők viszonozták volna a köszönését, már eltűnt az ajtóban a gyerekek után.

– Én már végeztem a pakolással, ha gondolod, segítek – szólt Adri Linához, aki közben kinyitotta az utolsó üresen maradt szekrényt, és elgondolkodva felmérte a szűkös helyet.

– Köszi! – mosolygott a hosszú, göndör hajú lány, és letérdelve kicipzározta az egyik bőröndöt.

– Jó sok cuccod van! Be fog ez mind férni? – kérdezte őszinte döbbenettel a hangjában Adri, és ő is letérdelt Lina mellé, álmélkodó tekintetét a bőrönd tartalmára függesztve.

Gina közben eltűnt. Lement a kocsiba a többi táskáért, és amikor visszajött, ott találta a földön ülve a két tinédzsert, fecsegtek, nevettek. Úgy, ahogy tizenévesekhez illik. Gina nem ment be azonnal. Megállt egy percre az ajtóban, ahonnan a lányok még nem láthatták, onnan nézte őket. Érezte, hogy egy szikla méretű kő esik le a szívéről. „Rendben lesz! Nem lesz magányos” – gondolta, és egy pillanatra könnybe lábadt a szeme. Rokonszenvesnek találta ezt a rövid hajú, nyílt tekintetű lányt. És tetszett neki Lina, ahogy Adri mellett viselkedett. Eltűnt a szorongás az arcáról, az izgalom a hangjából. Mialatt lánya pakolta a cuccait, Adri megbabonázva nézegette a neszesszerét: szájfények, parfümök, krémek sorát. Lánya pedig két hajtogatás közben, mosolyogva magyarázta neki, hogy mi mire való.

– Nyugodtan használhatsz bármit. Szívesen kölcsönadom – mondta Lina, és kivette az utolsó stósz ruhát a bőröndből. Felállt, és akkurátusan beillesztette a már majdnem teljesen megtelt szekrény legalsó polcára.

– Na, csajok! Ennyi van még – lépett ki Gina ideiglenes rejtekhelyéről, és lerakta Lina Converse hátizsákját és sporttáskáját a szekrények elé.

– Kipakoltunk a bőröndből – válaszolt a lány, becipzározta a kiürült táskákat, és odahúzta őket anyjához.

– Rendben, kicsim, akkor én indulok is, elviszem ezeket, és lassan átsétálok az iskolába, a beiratkozásra. A te anyukád már ott lehet? – kérdezte Adrit, miközben maga mellé igazította a bőröndöket.

– Nem, szerintem édesapám megy majd a szülői tájékoztatóra, anyának haza kellett menni a kicsikhez. Mert a nagymamám vigyázott rájuk, de csak délig ért rá – magyarázta Adri.

– Értem, akkor legalább vele is megismerkedem – mosolyogott a rövid hajú lányra Gina. – Majd hívlak még, amikor végeztem mindennel – lépett oda aztán a lányához, átölelte, és egy hosszú puszit nyomott a fejére.

– Rendben, anya – bújt ki Lina az ölelésből izgágán.

Gina vette a lapot, és elengedte a lányát. Még egyszer köszönt a bakfisoknak a küszöbről, majd miután kivitte az üres bőröndöket, behúzta maga után az ajtót. Ahogy tett pár távolodó lépést, már hallotta is, hogy tovább folytatódik a csicsergés. Akaratlanul elnevette magát a helyzeten. Érezte, hogy a lánykollégium rózsaszín hangulata és a szobákból kiszűrődő gyermeki izgalom hangja az ő arcára is mosolyt csalt. Egy pillanatra el is felejtette a fejében dübörgő aggályokat, amelyek egész nap próbálták maguk alá gyűrni, amelyek el akarták érni, hogy végre megadja magát, lefeküdjön, és engedje a kísértő múltjának, hogy a jelenét és a lánya jövőjét is megfojtsa.

Mosolyogva, dúdolva sétált végig az emeleti folyosón, kivárta, hogy egy család vitatkozva, morogva felcipeljen egy rózsaszín kanapét az emeletre a csigalépcsőn, majd egy viháncoló lánytársasághoz becsatlakozva lement a földszintre, és elindult a kijárat felé.

Tiszavirágéletű jókedve akkor párolgott el, amikor ott a kollégiumi nevelői irodához ért, amelyben Júlia néni valószínűleg még mindig szótlanul ücsörgött. Gina megállt a kopott zöld üvegű ajtó előtt, a karcokon keresztül próbálta felfedezni az asztalnál ülő vörös hajú nő körvonalait. „Ki tudja, lehet, ő is engem figyel” – gondolta magában, majd képzeletben szembenézett múltja sötét árnyaival, de már nem kapta el a tekintetét, mint régen. „Nem vagyok már gyerek, Juli néni! – suttogta magában. – Nem ijedek meg!” Majd felszegett állal, céltudatosan továbbhaladt, és kilépett a szabadba.

Az iskola és a hozzá tartozó épületek egy apró várost imitálva helyezkedtek el, a belvárostól pár száz méterre. Az együttes közepén az öreg iskolakert állt. Körülötte, szorosan hozzásimulva a kollégiumok. A Lorántffy volt a legtávolabb. Ahhoz, hogy eljusson onnan az iskolához, végig kellett sétálnia a kert emlékektől túlcsorduló sétányán. Gina megmakacsolta magát, és ellenállt a csábításnak, hogy elmerengjen rajtuk. Szemét fegyelmezetten a célponton tartotta.

***

A napfényben fürdő apró szoba lassan kezdte visszanyerni eredeti formáját, ahogy a tinilányoknak az élethez szükséges csecsebecséi helyet találtak maguknak benne.

– Indulnunk kellene az iskolába – pillantott piros bőrszíjas órájára Adri.

– Rendben, mindjárt befejezem – terítette indián mintás plédjét a frissen felhúzott ágyára Lina, majd lemászott a háromfokos, recsegő falétrán, a szekrényéhez lépett, és kecses, rózsaszín üvegű parfümöt vett elő. Adri messziről figyelte, ahogy az édeskés illatot a csuklójára permetezi. Mikor Lina észrevette a tekintetét, felé nyújtotta az üvegcsét.

– Nem baj? – kérdezte Adri, és tétován elvette.

– Dehogy! Vedd ki bármikor, amikor csak szeretnéd! – mondta a szobatársnője, és beledobálta a hátizsákjába az iratait, a pénztárcáját, a telefonját, és a felső fogantyújára akasztotta ezeréves, kék fülhallgatóját.

– Hát az meg minek? – mosolyodott el Adri, miközben egy aranykeresztes nyakláncot illesztett a nyakába.

– Nem tudom. Megszoktam, hogy velem van – vörösödött el Lina. – Ha egyedül sétálok, vagy ebédelek, vagy megyek egyik óráról a másikra, kevésbé cikis, ha közben zenét hallgatok – dobta hátára a táskáját.

– Hát, itt nem hiszem, hogy ez túl gyakran elő fog fordulni – kapta fel Adri is a sajátját. Elindultak a kijárat felé.

– Remélem! – mosolyodott el Lina, hosszú, göndör fürtjeit a helyükre igazítva.

– Akkor ezek szerint nem volt túl sok barátod az előző iskoládban.

– Nem nagyon.

– Na, itt viszont már van egy!

Azzal Adri belekarolt Linába, és kiléptek a zizegő levelek borította iskolakertbe. Minden lépésnél érett, csillogó gesztenyék gurultak a talpuk alá. Úgy kellett őket kerülgetni, mint pöttöm taposóaknákat, amelyek le akarják lassítani a fiatalokat a jövőjükhöz vezető úton. Már mélyen az iskolakertben jártak, amikor egy középkorú, körszakállas, magas, jóképű férfi jött velük szembe.

– Áldás, békesség, tanár úr! – köszönt neki Adri.

– Áldás, békesség, lányok! – mosolygott rájuk a férfi.

– Ismered? – kérdezte Lina suttogva, miután elhaladtak mellette.

– Ő lesz a biológiatanárunk, azt hiszem – válaszolta halkan Adri.

– Honnan tudod?

– Apám itt tanít az iskolában, hittant, a görögkatolikusoknak.

– Akkor pataki vagy? – csodálkozott Lina.

– Majdnem. Kábé húsz kilométerre lakunk, Vajdácskán – mutatott a Zemplénnel ellenkező irányba a lány.

– És hogyhogy kolis lettél?

– Hát, a szüleim úgy gondolták, jobban beilleszkedem, ha itt lakom, és én se nagyon tiltakoztam. Rengeteg kistestvérem van otthon.

– Hány tesód van? – faggatta tovább Lina.

– Nem mondom meg. Kinevetsz – vörösödött el Adri.

– Na, esküszöm nem! Nem tennék ilyet – győzködte Lina, és kérlelőn újdonsült barátnőjére pillantott.

– Öt – mondta halkan egy kis idő után Adri.

– Öt? – nevette el magát Lina.

– Azt mondtad, nem nevetsz ki!

– Nem téged nevettelek ki, csak meglepődtem. Ne haragudj! – mosolygott bocsánatkérőn Lina.

– Durva, mi? – kérdezte pár lépés után Adri, már ő is nevetve.

– Durva, de azért jó lehet – merengett el Lina, miközben az egyre közelebb értek az iskolához.

Hamarosan meg is érkeztek a tekintélyt parancsoló épületegyütteshez. Belépve a nyitott és a széltől kísértetiesen nyikorgó kovácsoltvas kapun, egy a középkori várakra emlékeztető, fehérre meszelt dufart alatt találták magukat. Lina nem győzött csodálkozni. Már évekkel ezelőtt hazajöttek Amerikából, de az öreg épületek még mindig lenyűgözték – a mészszag, amely a falakból áradt, a visszhangzó, kőből kifaragott boltozatok, és az, hogy ezeket a műremekeket az itt élők mennyire hétköznapinak tekintették. Az áthaladó diákoknak annyira megszokott jelenség volt mindez, hogy fel sem néztek a festett falakra. Úgy jártak át a kapualj alatt fecsegve, mintha egy metróaluljárón siettek volna keresztül.

Miután átértek a kocsibejárón, a négyzetes belső udvaron találták magukat. A macskakővel borított teret három oldalról hórihorgas épületek keretezték és árnyékolták a nap minden szakában. A legnagyobb közülük az ő úti céljuk, a gimnázium főépülete volt. Mint egy templom, magasodott a fejük fölé, ahogy egyre közelebb értek hozzá. Hófehér falain itt-ott repedések futottak, tovább öregítve küllemét. Komoly látványát csak a nyitott ablakokon kiszűrődő gyerekzsivaj oldotta, és tette megközelíthetővé az épületet. Ahogy fellépkedtek a lapos lépcsőkön, Lina észrevette, hogy az ajtó felett nagy, fekete betűkkel mindössze annyi áll, hogy „gimnázium”, semmi cicoma, semmi túlzás. De nem volt sok ideje körülnézni, az épület méretéhez képest szokatlanul kicsi ajtóban nagy volt a forgalom, úgyhogy kapkodnia kellett a lábát, hogy el ne sodródjon barátnője mellől, aki céltudatos léptekkel masírozott be.

Az ajtó mellett jobb oldalt, a kicsinyke portásfülkében egy parányi portás néni üldögélt. Hatalmas, sötét keretes szemüvege mögül homályos tekintettel nézte az egyre csak érkező gyerekeket.

– Áldás, békesség! – köszöntötte Adri mosolyogva, és intett Linának, hogy ne maradjon le.

– Áldás, békesség, lányok! Az elsőéves tájékoztatóra siettek ennyire? – kérdezte hadarva a néni.

– Igen, Irma néni – válaszolt Adri.

– Még van húsz percetek. Bár páran már megelőztek titeket. Melyik osztályba fogtok járni? – érdeklődött tovább hatalmas szemüvege mögül a portás néni, és elővette az asztalra készített jegyzettömböt.

– A 9. e-be – válaszolta felbátorodva Lina.

– Akkor az emeletre menjetek, a százhármasba! – olvasta ki a füzetből az asszony, amit a lányok maguktól is tudtak, de azért udvariasan megköszönték, és továbbindultak.

Felsiettek a széles, évszázadok alatt simára taposott lépcsőn, amelyet kívülről kovácsoltvas korlát szegélyezett. Az első emeleten már nagy volt a zaj. Az teljes kilencedik évfolyamot ideirányították, így száznál is több tizennégy éves próbálta megtalálni a számára kijelölt termet, miközben óvatosan méregették egymást. Szemük sarkából igyekeztek feltérképezni a sok új arcot, akik körülöttük nőnek majd fel a következő években. A visszafogott mosolyok mögé rejtett izgalomtól szinte szikrázott a levegő.

– Erre gyere! Itt lesz, jobbra a második terem – taszigálta át a tömegen Adri Linát, és határozottan, mint egy tábornok, bevezényelte a számukra előírt helyiségbe.

A kinti fullasztó légkör után szinte fülsiketítő volt a csend. Az első dolog, amire felfigyeltek, mikor beléptek, hogy a teremben, az ajtóval szembeni falon akkora ablakok terpeszkedtek egymást érve, mint a bejárati ajtó. A természetes fény beragyogta az egész helyiséget.

– Ez a biológiaterem – súgta Adri Linának, megvárva, míg barátnője körbenéz.

A zöld lábú, helyenként kopott, barna asztalok három oszlopban helyezkedtek el, egy méregzöld és egy hófehér táblával szemben. A középső sor első padja szorosan rá volt tolva a tanár asztalára, mintha a meghosszabbítása lett volna annak. A sorjában érkező, helyet kereső diákok nagy ívben ki is kerülték: két padnyira tőle sem ült még le senki.

– Gyere! Szerintem válasszuk azt! – mutatott Adri az ablak felőli padsor utolsó asztalára.

– Rendben. Bár lehet, hogy egy kicsit messze van – válaszolta Lina tétován.

– Próbáljuk meg! Időben jöttünk, tudunk még változtatni – javasolta Adri, Lina pedig beleegyezően bólintott.

Ahogy elhaladtak a tanári asztal előtt, Linának feltűnt, hogy van egy ajtó a tábla mellett. Lelassított, amikor elé értek, de nem volt ráírva semmi.

– Mi van itt? – kérdezte a pár lépéssel előtte haladó barátnőjét.

– Azt hiszem, a kémiaszertár. De nem vagyok benne biztos – fordult hátra Adri.

Lina tudomásul vette a választ, és gyorsított a léptein. Menet közben próbált minden leendő osztálytársának, aki mellett elhaladt, kedvesen köszönni. Ellentétben Adrival, aki már oda is caplatott a kinézett padhoz, és leült az ablak felőli székre.

– Na, mit gondolsz? Maradhatunk? – nézett kérlelőn barátnőjére, amikor az odaért, és leült mellé.

Linának nem nagyon tetszett az ötlet, hogy az utolsó padba üljenek, félt, hogy nem fog mindent látni a tábláról, de inkább ráhagyta Adrira, bólintott. Levette a hátáról táskáját, és a pad oldalán lévő kampóra akasztotta. A többiek példáját követve kivett belőle egy jegyzetfüzetet és a tolltartóját.

– Sziasztok! Foglalt ez a hely? – lépett oda egy magas, szemüveges, esetlen fiú, és az előttük lévő székre mutatott.

– Igen. Ne haragudj! A szobatársainknak foglaltuk le – válaszolta Adri határozottan.

A fiú látványosan elbizonytalanodott. Arca kipirult, és tekintetét zavartan kapkodta körbe a termen. Lina megsajnálta. Pontosan átérezte, milyen ijesztő tud lenni egy ilyen szituáció.

– De itt ez a pad szabad, ha jól látom – mutatott kedvesen a mellettük lévő helyre.

A srác bólintott, kihúzta a széket, majd megbotlott a saját lábában, és éppen hogy meg tudott támaszkodni az asztal sarkában anélkül, hogy elesett volna, de így is hatalmas zajt csapott a csöndes teremben. Az arca ettől még vörösebb lett, és miután sikerült leülnie, próbálta magát olyan jelentéktelenre összehúzni, amennyire csak tudta. Adri nevetve felhorkantott, de Lina, saját magát is meglepve, csendre intette, és együttérzőn a fiúra mosolygott.

– Köszi! – suttogta felé a langaléta fiú, és egyszerre fújta ki a zavarában beszívott összes levegőt.

– Lina vagyok amúgy. Ő pedig itt Adri – mutatott a telefonját nyomkodó, fél füllel figyelő padtársára.

– Gergő – intett vissza a fiú, és követve a lányok példáját, ő is nekiállt kipakolni az alapvető dolgokat a kampóra akasztott táskájából.

Lina figyelte még egy darabig a srácot, de miután észrevette, hogy ettől még jobban zavarba jön, elfordította tekintetét.

– Nem is tudtam, hogy fogaljuk az előttünk lévő asztalt – suttogta Adrinak kis idő múlva, miután párszor végignézett a teremben gyűlő diákokon.

– Eddig nem is foglaltuk, de láttad, milyen magas az a srác? – sandított a széken hintázva oldalra, a mellettük ülő Gergőre Adri.

– Igen, és?

– Eltakarná előlünk a táblát. Hidd el, így lesz jó! – pillantott Adri megint a frissen megismert osztálytársukra, hogy még egyszer megbizonyosodjon arról, hogy jól döntött, majd bólintott egyet. Inkább saját magának, mint Linának. – Meg amúgy is. Biztos örülni fognak a szobatársaink, hogy fogaltunk nekik padot.

– Találkoztál velük?

– Igen, már ki voltak pakolva, amikor megérkeztünk, de bemutatkoztunk, meg váltottunk pár szót, mielőtt eltűntek.

– És milyenek?

– Hát, majd meglátod.

– De mégis – faggatta tovább Lina.

– Nem igazán tudom elmagyarázni, ezért mondom, hogy majd meglátod. Mindenesetre nagyon örültem, amikor megérkeztél. És még mindig nagyon örülök – mosolygott rá Adri.

Közben egyesével-kettesével érkeztek a diákok. Szépen, lassan megtöltötték a termet. Az utolsók között a két szobatársuk is bevonult, egymásba karolva pásztázták a többieket. Adri egyik kezével integetett nekik, a másikkal pedig oldalba bökte a telefonját nyomkodó Linát, és alig láthatóan a két közeledő irányába bökött a fejével. Egyikük alacsony, szőke hajú lány volt, erős sminkkel próbálta eltakarni pattanásos arcbőrét. Ruhadarabjai bár divatosak voltak, de nem illettek össze, és végképp nem passzoltak egy tizenöt éves lányhoz. Úgy nézett ki, mint aki élete első állásinterjújára jött, nem pedig gimnáziumi beiratkozásra. Nem volt szép. Külön-külön nem lett volna baj a vonásaival, de összességében, akárcsak az öltözéke: nem illettek össze. Mellette mintha a teljes ellentéte közeledett volna. Magas, barna hajú lány, egyszerű farmernadrágban és fehér pólóban, lezseren, mint egy kifutómodell, jött feléjük. Bárki, aki mellett elhaladt, tartozhatott az bármelyik nemhez, akaratlanul is felé fordította tekintetét. Miközben egyre csak közeledtek, Adri Linát nézte.

– Szép, mi? – kérdezte szemét forgatva.

– Igen – vágta rá zavartan Lina. – Nagyon.

Közben a két sutyorgó szobatárs is odaért, és leültek a számukra lefoglalt padba. Adri és Lina elé.

– Köszönjük! – fordult hátra tavaszias parfümfelhővel a barna hajú lány, megvillantva tökéletes fogsorát.

– Semmiség! – válaszolta Adri komoly arccal. – Ő itt Lina, a negyedik szobatársunk – mutatott maga mellé. Erre a szőke lány is hátrafordult, és Linába fúrta barna tekintetét.

– Sziasztok! – nyújtotta üdvözlésre a kezét a vörös hajú lány, úgy téve, mintha nem vette volna észre a negatív reakciót.

– Luca – fogott vele mosolyogva kezet a barna hajú. – Ő pedig itt Bianka.

A Biankának nevezett lány nem szólalt meg, csak fancsali képpel intett egyet, visszafordult, és összefonta a karját. Lina szeretett volna mondani még valamit, hogy jobb benyomást tegyen a két új lányra, de nem maradt már rá ideje. Egy határozott ajtócsapódás után, amelyre mindenki felkapta a fejét, az a férfi lépett be, akivel korábban a parkban találkoztak. Körszakálla alatt elmosolyodott, és lepakolta a kezéből a könyveket a tanári asztalra, majd miután táskáját is ledobta válláról, és a kopott széke támlájára akasztotta, az előtte lévő, üresen maradt padra ült. Karjával világos farmerjára támaszkodva onnan köszöntötte a kíváncsi diáksereget.

– Nem mondtad, hogy ő lesz az osztályfőnökünk is – súgta oda Adrinak Lina.

Barátnője megvonta a vállát

– Nem is úgy volt, hogy ő lesz – suttogta.

– Áldás, békesség, gyerekek! – kezdte mély, megnyugtató hangon a férfi.

– Áldás, békesség! – válaszolta kórusban az osztály.

– Engem dr. Pálfalvi Tamásnak hívnak. Én leszek az osztályfőnökötök a következő négy évben. Arra szeretnélek először is kérni titeket, hogy vegyetek egy táblát, és írjátok rá a neveteket. A beceneveteket. Ahogy szeretnétek, hogy szólítsalak titeket – nyúlt hátra a lepakolt cuccaihoz a tanári asztalra egy rojtos papírdobozért, ami tele volt üres névtáblákkal, olyanokkal, amilyeneket konferenciákon szoktak használni. Odaadta a jobb oldali padsorban legelöl ülő, őzgida szemekkel pislogó, lófarkas lánynak, és intett neki, hogy miután kivett egyet, adja tovább. Az új tanuló pedig lelkesen teljesítette a kérést.

A doboz körbejárt, mindenki felírta a nevét egy-egy névtáblára. Tamás figyelte a műveletet. Tapasztalata szerint sokat elmond egy diákról, hogy hogyan hajtja végre ezt a feladatot. Volt, aki precízen, pontosan kanyarította a betűket, és a névtáblát az előírt helyre csíptette. Volt, aki színes tollal írta, hieroglifaként díszítve minden egyes részét. Volt, aki nem vett elő saját tollat, a padtársától kért kölcsön, és flegmán, alig olvashatóan odafirkálta a nevét. Volt, aki a táblát a padra állította. Volt, aki a nadrágjára csíptette, és volt, aki a fülére, így próbálta megnevettetni a többieket. A tanár úr csak állt, és figyelte a felbolydult csapatot. Amikor visszaért hozzá a doboz, ő is kivett belőle egy névtáblát. Nagy, olvasható, nyomtatott betűkkel ráírta, hogy Tamás tanár úr, aztán elővett még egyet, arra pedig ráírta, hogy Tamás/Tamás bácsi. Mind a kettőt bal oldalra, a zakójára csíptette. Megvárta, hogy mindenki befejezze a feladatát, és ismét rá figyeljen.

– Miért van két névtáblája tanár úrnak? – kérdezte meg egy pici, szeplős, szőke lány a jobb oldali első padban.

– Örülök, hogy megkérdezted – hajolt közelebb az osztályfőnök a diák lila tollal írt névtáblájához –, Panni! Az egyik az a nevem, ahogy az iskolában kell szólítanotok. Sajnos ez a szabály – mutatott a felső táblára. – A másik, ahogy iskolán kívül szólíthattok. Na, de térjünk a lényegre, mert húsz perc múlva jelenésem van a szüleiteknél! – pillantott rá az órájára, és összecsapta a kezét. – Ti vagytok a 9. e biológia és kémia szakos osztály. Ami azt jelenti, hogy az első évben heti háromszor lesz biológiátok és kémiátok, dupla órában. Nektek mind a kettőt én tartom. De ez nem azt jelenti, hogy a többi tantárgyból lehet lazsálni, közelről sem! Gyere, Panni! – intett oda az előbb kérdező lánynak. – Látom, neked nagyon szép az írásod. Írd fel, légy szíves, ezt a táblára, hogy mindenki le tudja másolni! – nyújtott oda egy A4-es kinyomtatott táblázatot a lánynak.

Panni már ugrott is, és gyors kézírása eredményeként pár perc múlva az egész osztály láthatta a zsúfolt órarendet.

– Másoljátok le gyorsan! Amint látjátok, mindennap nyolctól kettőig vagytok iskolában. Tovább, mint az évfolyam többi osztálya. És valószínű, hogy a kollégiumban is ti fogjátok a legtöbb időt a tanulószobában tölteni. Nehéz lesz. Nem akarok nektek hazudni.

A diákok elfehéredve hallgatták.

– De ne izguljatok, hisz, mivel bekerültetek, a képességeitek megvannak ahhoz, hogy jó eredménnyel végigcsináljátok. A maradék csak szorgalom kérdése. Különórában ne is gondolkodjatok! Ha bármiben segítségre szorultok, itt vagyok. Hozzám gyertek! Addig magyarázom, míg meg nem érti mindenki. Tudom, hogy nagyon nehéz tizennégy évesen letenni a voksot egy ilyen specifikus tantárgypár mellett. De most arra kérlek titeket, próbáljatok meg reálisak maradni az első évben. Ha nem akartok ezzel foglalkozni a jövőben, ne erőltessétek, keressetek mást! Ha viszont, úgy, mint nekem, ez a szenvedélyetek, akkor koncentráljunk rá, amennyire csak lehetséges, és fedezzük fel minden egyes szegletét! – Újra az órájára nézett. – Figyeljetek, tudom, hogy most elsősorban nem rám vagytok kíváncsiak, hanem egymásra – az osztály kuncogni kezdett, ő is elmosolyodott –, és ez így van jól. Úgyhogy… van még tizenöt perc az órából. Csapunk egy bemutatkozós játékot, aztán pedig mehettek a könyvtárba felvenni a könyveiteket. Én pedig bevágódok a szüleiteknél.

Az osztály ismét kuncogott.

– Még azt hadd mondjam el, így, a kapcsolatunk elején, hogy én felnőttként foglak titeket kezelni, egészen addig, ameddig okot nem adtok rá, hogy ne így tegyek.

Sokatmondón körbenézett. Az egyenes, meleg tekintet nyomán a diákok elkomolyodtak, és okos szemükben látszott, hogy nem veszik félvállról a súlyos mondatot. Majd Tamás, oldva a hangulatot, leugrott a padról, a tanári asztalhoz lépett, és öreg, ráncos, barna bőr oldaltáskájából viseltes footbaget vett elő, és könnyedén figurázni kezdett vele. A gyerekek hunyorogva figyelték, mi lehet az az időszámításuk előtti képződmény. Néhányuk még hangosan fel is horkantott meglepődéstől.

– Akinek odadobom, az bemutatkozik három mondatban. Mindenki készüljön, és akkor három, kettő, egy… – és már oda is dobta a labdát az egyik, a második sorban ülő lánynak.

– Sárinak hívnak. Kassáról érkeztem. Szeretem a lovakat – hadarta el az zavarában, és mintha tűzből lenne az apró tárgy, visszadobta a tanárnak.

– Szia, Sári! – kapta el Tamás, és rámosolygott a rákvörössé vált lányra. – Ne csak én köszönjek, gyerekek!

Az osztály engedelmesen, megismételte a köszönést, majd újra repült a kicsi labda, és pörögve célt talált, egy szeplős, szemüveges fiú kezében.

– Milán vagyok. Helybéli. Sokat videójátékozom.

– Szia, Milán! – kántálták együtt a gyerekek, már maguktól, jókedvűen. Így ment a játék, míg végül Lina lett a következő célpont.

Már a játék elején kitalálta, mit fog mondani, ha majd sorra kerül, most azonban a figyelem váratlan nyomásától mégis nehezen találta a szavakat.

– Sziasztok, Lina vagyok. Debrecenből jöttem, és a kedvenc időtöltésem a zenehallgatás – hadarta el végül a szavakat.

– Szia, Lina! – válaszolta az osztály.

Tamás tanár úr a játék kezdete óta a labda röptét követte, és mindegyik célba talált diákhoz közelebb ment, úgy üdvözölte őket. Most sem tett máshogy, amikor Lina került sorra. Biztató mosollyal sétált a terem hátsó sorához. Megvárta a pironkodó bemutatkozást, majd miután a footbag máshova repült, nyomban a követésére indult, de ahogy továbblépett volna, elakadt a lába Lina táskájába akasztott fejhallgatójának vezetékében.

– Bocsánat, Lina! – kapta fel a földről a férfi sebesen a lendülettől kirántott tárgyat, és feltekerte rá az oldszkúl vezetékét, amely szemmel láthatóan kézzel volt forrasztva. A fülpárnarésze sem tűnt újabbnak. A fekete bőrben fehér repedések jelezték az idő múlását, és az egész készülék minden egyes forgatásnál reccsent egyet. – Réginek tűnik. Honnan van? – kérdezte elgondolkodva a lánytól.

– Anyukám régi cuccai közt találtam a garázsban. Csúnya, de nagyon jól szól – vette el Lina a felé nyújtott fejhallgatót.

– Régen nekem is volt egy hasonló – vetett még rá egy utolsó pillantást Tamás. És tekintete mintha a régi kelléke emlékén ragadt volna egy percre. – Na, akkor megy tovább a labda! – rázta meg végül magát, és odadobta Gergőnek.

Így ment tovább és tovább, míg végig nem értek mind a harminckét diákon. Linának feltűnt, hogy Tamás két dobás közt fél szemmel odapillant még hébe-hóba az ő táskájára, amelyre visszaakasztotta a fülhallgatót, de nem tulajdonított ennek nagy jelentőséget.

– Végeztünk! – csapta össze a tenyerét a férfi, miután az utolsó diák is megkönnyebbülve visszadobta neki a labdát. – Legalábbis mára. Hétfőn reggel fél nyolckor találkozunk a reggeli istentisztelet előtt a templom bejáratánál. Megmutatom, hol lesz az osztályunk helye. Most pedig menjetek a könyvtárba átvenni a diákigazolványotokat, menzakártyátokat és a tankönyveiteket! Sziasztok! – mondta kedves, de határozott hangon, mire az osztály egyszerre mozdult meg és kezdett nyüzsögni.

3.

2004 novembere

Sárospatak

– Szerintetek ébresszük fel? – suttogta egy vékony hang, és közelebb lépett a szuszogó Veronikához.

– Ha nem ébresztjük fel most, nem lesz ideje rendbe tenni magát suli előtt, és hát senki sem akarhat így kinézni az első napján – állt az ébresztő szükségessége mellé még egy szakértő, barackvirágszínű szájfénnyel a kezében.

– Egész éjszaka nem tudtam aludni a szipogásától. Hagyjátok! Majd megoldja – jelentette ki egy határozott hang, és becsapta maga mögött a szoba ajtaját. Olyan erősen, hogy a keret feletti repedés tovább szaladt, egészen a plafonig.

A két tanakodó megvárta, míg a durcás szobatársuk léptei elhalkulnak, és a fal is abbahagyja a töredezést, csak utána fordultak vissza a mélyen alvó lány felé.

– Én felkeltem! – jelentette ki határozottan az első megszólaló, majd kicsit tétován, de gyengéden Veronika vállához nyúlt, és lassan rázni kezdte. – Szia! Szia! Hét óra elmúlt. Nem tudom, kaptál-e óraendet, de nyolc előtt tíz perccel be kell érni a suliba. Ha sietsz, még jöhetsz velünk a Mudrányba reggelizni – mondta.

Veronika felébredt a keltegetésre. Igazából agyának egy része már akkor is ébren volt, amikor a két lány tárgyalást indított az ágya felett. Hallotta, hogy róla beszélnek, de annyira nem volt még magánál, hogy bele tudjon szólni. Most is kellett hozzá némi idő, hogy az álomvilágból teljesen visszatérjen. Csak utána kísérelte meg kinyitni sírástól bedagadt szemét, ami a vártnál nehezebbnek bizonyult. Több sikertelen próbálkozás után kezével nyúlt oda, és az összeszáradt szempilláit mutató- és hüvelykujja közé fogta, majd lassú, dörzsölő mozdulatokkal kiszabadította gúzsba kötött szemhéját. Ezután már erőltetve, de ki tudta nyitni először a bal szemét, ám így is csak homályosan látta a két, felette mosolygó illetőt. Az egyiknek rövid, göndör, vörös tincsek keretezték ízlésesen kisminkelt, kerek arcát. A másikuk hosszú, barna haja tökéletesen illett az ugyanolyan árnyalatú, hatalmas szeméhez. Mindkettőjüket édeskés parfümfelhő lengte körül, ami passzolt halványrózsaszín kisugárzásukhoz. Mögöttük a koliszoba nappali fényben sem nyújtott kellemesebb látványt. Két oldalt két-két, sötét bútorlapból készült emeletes ágy állt. A helyiség közepén egy összetolt íróasztalhalom, körülöttük kopott barna párnájú fémszékek. A három hatalmas, boltíves ablakon a rossz szigetelés miatt halkan fütyült be a hideg őszi szél.

– Én Viki vagyok – mutatkozott be a Linát ébresztgető. – Ő pedig itt Anna – intett a göndör hajú lány felé, aki összehúzott szemöldökkel, kíváncsian fürkészte Veronika arcát. Mint aki döntést akar hozni arról, hogy érdemes-e beszállni a barátnője pátyolgatóakciójába, vagy sem.

– A folyosó végén vannak a zuhanyzók. Ha szeretnéd, megvárunk – mondta pár pillanat után Viki, majd egy biztató mosolyt is elengedett Veronika felé. Eközben észlelte mellette álló barátnője vívódását, majd fél karjával átölelte Anna vállát.

Veronika közben felült, szemben a két önjelölt segítővel. Hallotta, amit a lányok mondanak, próbált is rá válaszolni, de nem jött ki hang a torkán. Annyira összetörtnek érezte magát, hogy csak bólogatni volt ereje. Felállt a vetetlen, kopott ágyról, utazótáskájából előkereste narancssárga csíkos, teletömött neszesszerét, két puha törölközőkendőt, és cuccait szorongatva kibotorkált a szobából. A folyosó már szinte üres volt. Néhányan szállingóztak már csak a szobák hatalmas fehér ajtajai mögül, kabátban, hátizsákjukat félig a vállukra dobva szaladó léptekkel a bejárat felé a barátaik után, akiket még félúton utol tudtak érni. Minden ajtónyitásra egy adag nedves, hideg szél csapott végig a visszhangzó, rozsdabarna csempéjű folyosón, megkeresve a későket, hogy őket is sietésre sarkallja. Egy ilyen tolakodó fuvallat Linát is elkapta, és rávette, hogy igyekezzen a vele szemben résnyire nyitva hagyott fürdőszobaajtó felé, ami hébe-hóba egy-egy gomolygó gőzpárát böfögött ki, ahogy a hideg szellő arra is elkanyarodott. Miután odaért és belépett, Linát a benti kép még a vártnál is jobban elkeserítette, még ha nem is számított túl sok jóra a zuhanyzót illetően az eddig látottak után. Tompán, rezegve égő neonfények világították meg a valaha piros mintás falicsempéket, amelyeket a sarkokban mohafoltok takartak. Hat fülke volt benne elválasztva, vízkőtől fehérlő plexifalakkal. A zuhanyfüggönyöknek csak a csipesze libegett a rozsdás tartócsöveken, a zuhanyrózsáknak pedig csupán a csonkja látszódott, jelezve, hogy azok valamikor voltak, léteztek, de mára elmúltak. Veronika, miután felmérte ezt a helyiséget is, odacsoszogott a legbelső fülkéhez, megnyitotta a zuhanyt, kezével belenyúlt a lezúduló vízsugárba, megvárta, míg forró lesz, majd gyorsan levetkőzött. Még otthon felvett ruháit egy csomóban bedobta az egyik kézmosóba, és kék gumipapucsában a tusoló alá állt, pont úgy, hogy a melegség a nyakszirtjét érje először, onnan csorogjon végig a hátán és a mellkasán. A nehéz, meleg vízsugár és a tusfürdőjének otthont idéző illata, mint egy ölelés, bódította el. Hosszúkat pislogott, titkon azt remélve, hogy az egyik után újra felébred, és a saját szobájában lesz. De akárhányszor próbálta, és még ha egyre több időt adott is, hogy megtörténjen a csoda, minden egyes kinyitásnál csak a boldogabb időket idéző csempe nézett vissza rá gúnyosan. Majd miután nem volt kedve tovább próbálkozni, elzárta a vizet, maga köré tekerte monogramos törölközőjét, és sorsába beletörődve, gépies léptekkel visszaindult a szobába. Átvágott a huzatos folyosón, vissza a közben kinyitott spaletták miatt már világosabb szobába. Ekkor vette észre, hogy minden ágy felett más és más dekorációval van kitapétázva a fal. Volt, ahol zenekarok posztereit zsúfolták össze, a másik helyen divathirdetések és divatbemutatókról szóló fotók érték egymást, színesebbé, kedvesebbé téve a komor szobát. A két lány, aki korábban ébresztgette, középen, az asztalon ülve várta őt. Közülük a hosszú, barna hajú, Viki, észrevette, hogy Veronika az ő ágya mögötti képeket nézegeti.

– Én festettem őket a nyáron. Ha szeretnéd, segítek neked kidekorálni a te részedet is – ajánlkozott kedvesen. Becsukta az ölében fekvő irodalomkönyvet, majd leugrott az asztal tetejéről, elővette sötétkék szövet hátizsákját, és akkurátusan a benne lévő könyvek közé csúsztatta azt is.

– Hogy hívnak? – kérdezte Anna, aki ott maradt az asztal közepén, és arany madaras kistükre segítségével átnézte a korábban felrakott sminkjét.

– Veronikának – mondta rekedten, miközben ruhát keresett magának az ágyára dobott utazótáskából. Végül egy trapéz csípőnadrágot és egy cipzáras, fekete pulcsit vett elő. Azt húzta fel spagettipántos atlétájára. Hátizsákjából kiszedte a kacatjait, és beletette a tolltartóját, egy A4es spirálfüzetet és a discmanjét.

– Nem kaptál még könyveket? – kérdezte Viki, kíváncsian odapillantva.

– Nem. Semmit – válaszolta Veronika, miközben egyszerű lófarokba kötötte a haját.

– Majd megkérdezzük neked a titkárságon – mosolyogott rá biztatóan a hosszú, barna hajú lány, és határozott mozdulattal becipzározta teletömött táskáját.

Nagy nehezen a hátára vette, úgy várta az ajtóban a másik két szobatársát. Anna, látva, hogy barátnője már indulásra kész, gyorsan leugrott az asztalról, felhúzta sárga, magas sarkú cipőjét, és elindult Viki után, végig a folyosón, Veronika pedig követte őket ki a szabadba. A még érzékenyen szemének bántó fénytől hunyorogva megállt a nyikorgó vaskapunál, hogy nappali fényben is szemügyre vegye az új otthonát. Nézte a széles tornácot, az alatta fekvő lusta lépcsőket és az idejétmúlt kilincsű, üveg bejárati ajtót. Teljesen más volt, mint amihez eddig szokott. Itt minden régi volt és használt. A rózsadombi házuk teljes ellentéte.

– Jössz? – kiabált vissza Viki.

Veronika, kizökkentve gondolataiból, bólintott, és a két lány után sietett, akik fecsegve, kacarászva várták a valamikor fehérre festett kerítés végénél. Még onnan is visszapillantott, hátha távolabbról, kissé hunyorogva barátságosabbnak fog tűnni ez az ódon épület, de bármilyen kicsire húzta is össze a szemét, nem lett csábítóbb az összkép.

A három lány sietős létekkel végiment az utcán, majd jobbra fordultak, be egy hatalmas tölgy- és gesztenyefákkal sűrűn benőtt, északi erődre emlékeztető kertbe. A csípős őszi levegőtől sűrűn hulló sárga és rozsdabarna falevelek vastagon takarták a makacs, sötétzöld borostyánt, amely látszólag körbeölelt mindent, amit csak lehetett: talajt, fatörzseket, szobrokat, padokat. Mintha örökzöld karjaival meg akarná óvni őket a közeledő téltől.

Metsző szél fújt. A diákok csoportosan, behúzott nyakkal, sietős léptekkel a szélrózsa minden irányából egyfelé hömpölyögtek. A lányokat is felkapta a gyors sodrású áramlat, Keresztülseperte őket a borostyántengeren, egészen a menzáig, amely a kert túloldalán várta őket, meleg teától gőzölve. Besiettek a hatalmas belmagasság miatt visszhangzó előtérbe, amelyet körben római mintára faragott oszlopok díszítettek. Furcsa egy helyszín a sok lógó gatyás tinédzsernek. Onnan továbbsodródtak egy méretes, dupla szárnyú ajtón keresztül az étterembe, ahol a tömeg egy lendületesen kígyózó sorrá alakult. Veronika a mellettük álló asztalra pillantott, ahol négy idősebb fiú serdülő koruknak megfelelő sebességgel túrta az ételt a szájába. Két villás támadás között Veronikának sikerült felismernie, hogy valószínűleg tojásrántotta a reggeli, retekkel és valami sötétbarna teával. Nem volt túl sok ideje vizsgálódni, mert mire körbenézett, már egy ujjatlan otthonkába bújt konyhásnéni kiabálta felé a kiadóablakon kilógva, hogy hol van a kajakártyája. Mielőtt zavartan makogott volna valamit, Anna, az önjelölt védőügyvédje már elé is lépett, és elmagyarázta a szituációt Iduka néninek. Aki persze nem szerette, ha akár egy diák is éhen marad, így kacsintva kiosztotta Veronikának is az ételt: a mosogatástól még forró, nedves, lecsorbult szélű tányérba a rántottát, és megsárgult, műanyag bögrébe a teát. Miután mind a hárman megkapták a reggelit, hajlott, háromszög alakú tálcára rakták, és Viki vezetésével a viaszosvászon terítővel leterített, sűrűn álló asztalok között libasorban egy ablak mellettihez mentek, kicsit messzebb a központi hangzavartól.

Veronika éhes volt. Nem evett, mióta tegnap elhagyták Budapestet. De csak turkálta az ételt.

– Kóstold meg! Hidd el, finom! – biztatta Viki, aki vele szemben ült le, és bögréje köré fonta rózsaszínre lakkozott körmű ujjait.

– Általában – szólt hozzá Anna a barátnője mellől, és példát mutatva bekapott egy falatot, majd öklendezést színlelt.

– Annus! – legyintette meg Viki nevetve.

– Csak vicceltem, edd meg nyugodtan, tényleg ehető! – fordította komolyra a szót a másik.

Veronika engedett az unszolásnak, és fintorát leplezve megkóstolta az ételt, amely, ellentmondva küllemének, tényleg jó volt. Úgy érezte, az első falat úgy tűnik el a gyomrában, mintha egy kútba dobták volna. A többit is utánaküldte egy pillanat alatt, fel sem nézve a tányérjából. A lányok néha egymásra sandítva, mosolyogva nézték. Veronika teljesen elmerült a szokatlanul egyszerű ízek élvezetében, és már csak akkor vette észre az őt bámuló tekinteteket, amikor teáját szürcsölve jólesően, félig nyitott szemmel hátradőlt, és a környezetüket kezdte kíváncsian szemlélni. Körülöttük minden asztalnál vidám diáksereg, fiúk, lányok vegyesen. Akadt, akinél a reggeli mellett tankönyv volt nyitva, máshol lányok sutyorogtak összedugott fejjel a szomszéd asztalra kacsingatva, megint máshol egy csapat fiú kosárlabdát próbált az asztal felett az ujján pörgetni, több-kevesebb sikerrel.

– Nem olyan rossz itt – szólalt meg végül Viki, mint aki belelát a fejébe.

– A diákok nagy része jó fej. Sőt, a tanárok nagy része is – mondta Anna.

– A szabályokat meg meg lehet szokni – fűzte hozzá Viki. – Erről jut eszembe, jobb lenne, ha kivennéd az orrpiercingedet. Az például nem megengedett.

Veronika az orrához kapott, gyakorlott mozdulattal kicsavarta az apró ezüstékszert, és a farmerja zsebébe csúsztatta.

– Milyen szabályok vannak még? – ivott egy kortyot a teából. Melegséggel öntötte el a lábujja hegyéig.

– Nem lehet miniszoknyát hordani, csak ami a térd alsó részéig ér – szemléltette Viki kidugva lábát az asztal alól. – Aztán nem lehet kivágott felsőt hordani, spagettipántosat, olyat, amiből kilátszik a hasad. Mi van még? – nézett a mellette ülőre.

– Nem lehet késni, sem az iskolából, sem a szilenciumról, a fiúk nem jöhetnek be a lánykoliba, a lányok meg nem mehetnek a fiúkoliba. Nem lehet alkoholt inni, cigizni. Az istentisztelet hétfő reggelente kötelező. Szerintem ennyi – egészítette ki Anna a barátnőjét.

– És ezeket be is tartják? – kerekedett el Veronika szeme.

– El lehet lavírozni köztük – kacsintott rá Anna.

– Hogy kerültél ide? – kérdezte aztán Viki váratlanul pár pillanat múlva. Mintha eddig bírta volna csak magában tartani az órák óta fejében dübögő kérdést.

– Bajba kerültem az előző iskolámban. – Veronika belenézett a lány meleg, gesztenyebarna szemébe, és őszintén válaszolt. – Meg az az előttiben, meg az az előttiben is.

– Jézus! – kerekedett el Anna szeme. – Hányadik gimid ez?

– Ötödik – mondta halkan Veronika. – Ha ezt is elcseszem, attól félek, a következő, ahova betuszkolnak, a katonaság lesz.

Mindhárman felnevettek.

– De miért ide hoztak? Elég eldugott egy iskola vagyunk – pillantott fel Anna a reggelijéből.

– Ide járt a nővérem – komorult el Veronika arca.

– Tényleg? Mikor végzett? Az én bátyám is ide járt – mondta Viki, miközben egy falat rántottát tömött a szájába.

– Hát, nem végzett. Meghalt – válaszolta Veronika gépiesen.

A két lányba belefagyott a szó. Nem tudták, hogy kezeljék a halált. Ami természetes, egy tizenévesnek általában nem kell ezt tudnia. De Veronika olyan régen élt az árnyékában, hogy észre sem vette, mennyire közönyösen nyilatkozik róla. A lányok zavara is csak pár perc múlva tűnt fel neki, amikor már fullasztóvá vált a csönd közöttük. Megsajnálta őket. Amúgy is, a köd, amely rátelepedett a közérzetére, mióta beült tegnap az autóba, kezdett felszakadozni. Magának is nehéz volt beismernie, de tetszett neki ez a két lány. És a nyüzsgő diáksereg is körülöttük.

– Ki az a fiú a szomszéd asztalnál, aki állandóan idepislog? – kérdezte, hogy terelje a témát, és fejével egy magas, vékony, szemüveges fiúra bökött. Koravénnek tűnt: komótosan reggelizett, közben Magyar Nemzetet olvasott.

Viki elpirult, Anna kuncogni kezdett. A kínos csend eltűnt.

– Látod, Viki? Mondtam, hogy tetszel neki, nem csak én vettem észre – bökte oldalba barátnőjét Anna.

– Jól van, na! – rakta le villáját elpirulva az érintett. – Induljunk, lassan becsengetnek!

A három lány visszavitte a tálcáját, és táskájukat a vállukra csapva elindultak az iskola irányába.

4.

2025 szeptembere

Sárospatak

A szülők a földszinten gyülekeztek. Ugyanolyan zavartan bolyongtak az ódon épületben, mint egy emelettel feljebb a gyerekeik. Gina nem tolakodott. Ismerte a helyet, tudta, melyik teremben van jelenése. Leült az egyik, vízkőtől beszürkült radiátorra, egy széles párkány elé, nem messze az ötös számmal jelzett ajtótól, és miközben az ásványvizes palackját szorongatta, számára is meglepő módon, a hazatérés furcsa érzése környékezte meg. Sok év után először engedte, hogy lecsukódjon a szeme, és gondolatai visszarepüljenek a múltba, életének egy meghatározó időszakába, amelyet ebben az iskolában töltött. A sok éve lezárt ajtó mögül tódulni kezdett gondolataiba a már elfeledettnek hitt arcok, hangok, illatok, élmények hada, teljesen magával csábítva őt a nosztalgia alagútjába. Mire visszatalált a felszínre, és elméje is felkapaszkodott a realitásba, azon kapta magát, hogy eltűnt a nagy tömeg, egyedül maradt a folyosón, és az elcsendesedett, zárt ajtajú tantermekbe tanárok igyekeznek, dokumentumokkal megpakolt irattartókkal a kezükben. Nem tétovázott tovább, visszhangzó dobbanással leugrott a párkányról, sietve felkapta a földre csúszott válltáskáját, majd bekopogott ő is az ötös terembe.

– Igen? – jött a tompa válasz. Gina óvatosan kinyitotta az ajtót.

– Elnézést a késésért! A 9. e osztály szülői tájékoztatójára jöttem – mondta halkan, és átlépett a küszöbön. Fel sem nézett a tábla előtt ácsorgó Tamásra, szemével rögtön egy üres helyet keresett a hátsó sorban, majd lábujjhegyen, hogy cipője sarka véletlenül se csapjon zajt, odasietett, és szőke hajával az arcában gyorsan el is foglalta.

– Semmi gond! – Tamás a papírhalom között kezdett matatni. – Megkérdezhetem, melyik diák hozzátartozója? – vett elő egy névsort és egy tollat a férfi.

– Keszthelyi Karolina édesanyja vagyok – húzta hátra a haját az arcából Gina.

A szemek egy pillanatra rászegeződtek. Megszokta már. Ez az előnye, és egyben a hátránya is annak, ha az ember korán teherbe esik. A kortársainak még óvodás korú gyerekeik vannak, itt pedig az összes szülőtárs legalább tizenöt évvel idősebb nála. Egy darabig beszélnek majd róla, találgatva, hány évesen szült, járt-e egyetemre, drogos volt-e. Majd megszokják. Tamás közben gyors mozdulatokkal kikeresett egy gemkapoccsal összetűzött iratcsomót, amelyre Lina neve volt írva, és bal kezében lóbálva elindult a terem vége felé. Gina akkor nézett fel először a tanárra, amikor Tamás mosolyogva felé nyújtotta a sustorgó papírokat. Hirtelen nem kapott levegőt. Hallotta, hogy a férfi mond még valamit, de nem bírta értelmezni a szavakat. Gépiesen elvette az iratokat, de csak bámulta tovább Tamás arcát megrökönyödve.

– Rendben? – kérdezte mondandója végén mély hangon a férfi.

– Megismételné? – nyögte ki végül Gina remegő hangon.

– A tájékoztató végén, kérem, juttassa ezeket vissza, kitöltve! – ismételte meg Tamás tárgyilagosan, miközben a nő arcát fürkészte kíváncsian.

– Persze – tért magához Gina, és zakatoló szívvel lehajolt a táskájához, hogy íróeszközt keressen, így kibújt a kínossá váló szituációból.

Tamás közben visszatért a táblához, és végigtekintve a többi szülőn, folytatta a félbehagyott tájékoztatót. Gina pedig, miután megtalálta a tollát, lassan visszaült a helyére. A szintváltástól újra arcába hulló haját most nem simította ki onnan. Felhasználta, mint egyfajta fátyolt, hogy a múltjából hirtelen felbukkanó régi ismerőstől elrejtse őt. Minden erejére szüksége volt, hogy ülve tudjon maradni, és ne szaladjon ki a teremből lóhalálában, lehagyva az összes szellemet, amelyek egész nap kopogtattak a tudatalattijában. Vajon megismerte Tamás? – zakatolt a kérdés a fejében. Nem lenne szabad. Más a neve, más rajta minden, amit sebészeti beavatkozás nélkül meg lehet változtatni. És több mint tizennyolc éve nem találkoztak. Gyerekek voltak még. Nem sok esély van rá – próbálta magát nyugtatni az idegességtől rángatózó lábbal, de kevés sikerrel: újra és újra feltört benne az aggodalom. Majd végül, egy egész napnak tűnő fél óra után, Tamás befejezte a mondandóját, amit lagymatag taps követett, a szülők pedig nyújtózva, lassan mocorogtak. Gina szíve még hevesebben kezdett verni, amikor ő is indulóra fogta. Felállt, megvárta, míg egy nagyobb tömeg képződik a két padsor között, majd azok takarásában lassan elindult az ajtó felé. Már majdnem megnyugodott, hogy megússza az újabb közvetlen találkozást, amikor a régi, ismerős hang megszólalt a háta mögött.

– Karolina édesanyja, tudna maradni még egy rövid időre? Szükségem lenne pár aláírásra, amit a többiektől már óra előtt begyűjtöttem – mondta Tamás, Gina pedig érezte a háta közepén a férfi szúrós tekintetét.

Lemondóan sóhajtott, majd röviden bólintott, és visszafordult. Tamás félig a tanári asztalon ülve éppen egy deres halántékú apukával fogott kezet, és egy mosolygós, vörös rúzsos szájú anyukát nyugtatott meg arról, hogy minden a legnagyobb rendben lesz a kisfiával. Gina kihasználta a tört másodpercnyi időt, és végignézett férfin, amíg az még mással volt elfoglalva. Sokat változott – gondolta. De lényegében mégsem. Érdekes az idő. Megmutatja magát minden élő ember arcán, de a lényéhez, amely a személyiségét adja, nem nyúl. Ugyanaz az őszinte tekintet, mint anno, annak a kamasz fiúnak az arcán, s bár már körülötte ráncok futnak, ugyanaz a zavarba ejtően huncut mosoly, amelytől régen mindig megpezsdült a vére. Egykor sima állát most szakáll keretezi, s benne már ősz szálak is megjelentek.

Miután az ajtó felé indult az utolsó búcsúzkodó, állott parfümillatot maga után húzó szülőpár is, Tamás lassan felé forduló tekintetéből eltűnt minden játékosság. Akkor Gina már tudta, hogy felismerte őt.

– Azt hittem, soha többet nem jössz vissza – sziszegte fogain keresztül a férfi.

– Úgy volt – lépett közelebb Gina, letámaszkodott a bejárathoz legközelebb lévő padra, és dacosan kihúzta magát.

– Szólhattál volna, hogy úgy döntesz, az osztályomba iratod be a lányodat – fogta meg a férfi Lina papírjait, amelyek az előtte magasra nyúlt stósz tetején nézelődtek.

– Nem tudtam, hogy itt tanítasz – rántotta meg a vállát a nő.

– Ezt elég nehéz elhinnem, hogy pont te nem nézted meg az iskolában tanító tanárok névsorát.

– A tájékoztatón nem a te neved volt megadva, mint osztályfőnök. És egész biztos vagyok abban, hogy az iskola honlapján sem szerepel a képed az itt tanító tanárok tablóján – magyarázkodott Gina.

– Én sem találkoztam az Antal Veronika névvel a szülők névsorában.

– Mert Antal Veronika tizenöt éve nem létezik, Tamás, és remélem, soha nem is fog már – komorult el Gina arca.

– Mi történt, Veronika? Hova tűntél? Mit keresel most itt? Mit keres itt a lányod? Nem gondolod, hogy magyarázattal tartozol? – darálta a férfi a kérdéseket.

– Nem tartozom neked semmivel! És ne szólíts így, ha megkérhetlek! – Gina a lánya dokumentációjának első oldalára mutatott, ahol a lány adatai közt az anyja neve rubrika is szerepel. Megvárta, míg a férfi szeme megtalálja, majd felállt, és elindult kifelé.

– Csák-Keszthelyi Georgina – vette fel a kezébe a férfi a kitöltött dokumentumot. A nő pedig úgy tett, mint aki meg sem hallja, folytatta az ajtó felé az útját. Tamás nehéz léptekkel utánasietett, és váratlanul megfogta a könyökét.

– A lányod miatt beszélnünk kell – suttogta ingerülten.

„A lányod miatt” – visszhangzott Gina fejében Tamás hangja.

– Rendben – sóhajtott, és a férfi felé fordult. – De ne itt!

– Háromkor, a várnál?

– Ott leszek – rázta le Tamás kezét a karjáról, és továbbindult.

Hallotta, hogy a férfi még mond valamit, de már nem tudott rá reagálni. Teljesen hatalmába kerítette a pánik. Kilépett a hatalmas tölgyajtón, engedte, hogy becsapódjon mögötte, szaladó léptei után visszhangozva a folyosón. A lépcsősor mellett jobb oldalt nyolcvanas évekbeli, bilin ülő kislány jel mutatta a mosdót. Besietett. Csendben nekitámaszkodott a zárt ajtónak, fülelve, van-e bent rajta kívül valaki, de nem hallott mocorgást. A csaphoz lépett, teljesen kitekerte, és jéghideg vízzel végigmosta az arcát, hosszú nyakát, tarkóját, végül pedig apró csillagtetoválással díszített csuklóját tolta a vízsugár alá. Nem kellett volna idejönni – zakatolt folyamatosan a fejében. Állt így egy darabig, míg meg nem nyugodott, és újra úrrá tudott lenni érzelmein. Belenézett a tükörbe. Látta, hogy az ijedségtől és a hidegvizes arcmosástól a reggeli sminkjének már csak elfolyt nyomai maradtak meg. Kihalászott egy papír zsebkendőt a lábánál heverő sárga bőrtáskából, gyorsan megtörölte kipirult arcát, majd határozottan a táskájához passzoló neszesszerért nyúlt. A használt zsebkendővel letisztított egy részt a csap szélén, gondosan odarakta a felszerelését, majd nekilátott. Egymás után húzta elő a szükséges „munkaeszközöket”, és sebészi pontossággal felfrissítette megviselt sminkjét, kipirult arcát. Mint egy indián a harci festéket, úgy használta az applikátorokat és a napbarnított bőrtónusához, platinaszőke hajához és vakító kék szeméhez gondosan kiválasztott színeket. Sohasem értette azokat a nőket, akik nem sminkelték magukat. Hisz hatalmas előnyt jelent a másik nemnél. Egy pontosan kitalált, percízen felvitt sminkkel az ember úgy tud kinézni, amilyennek akarja, hogy lássa a világ. Önbizalmat tud adni, vagy épp gyámoltalanná tenni. Fegyverek teljes arzenálja lapul egy-egy nő ridiküljének sminkes zsebében. Ginát, miközben reggeli arcfestékét egy árnyalattal sötétebbre húzta, és a korallszínű rúzs helyett egy mélybordót vitt fel, újra megszállta az elszántság. A korábban a mosdóba menekülő, kétségbeesett nő már nem volt sehol. Elbújt a mélybordó rúzs mögé.

5.

2005 januárja

Sárospatak

Veronika furcsán érezte magát ebben az apró városban az isten háta mögött. Itt minden más volt, mint amit eddig ismert és megszokott. A teljes szabadságból a szabályok, határidők és ceremóniák világába csöppent. Biztos volt benne, hogy nehezére fog esni alkalmazkodni hozzájuk, de ahogy teltek-múltak a hetek, megszerette ezt a kötött életvitelt. A szívét valami szokatlan biztonságérzet töltötte el attól, hogy itt mindig érdekelt valakit, hogy hova megy, mit csinál. Pár hét után azt tapasztalta magán, hogy újra tud aludni. És a szörnyű szorongás és düh, amelyet a gyomra körül érzett, enyhülni kezdett.

A diákok is teljesen mások voltak, mint az eddigi budapesti elit gimnáziumokban, ahova járt. Kedvesek voltak egymással. Biztos köze volt ennek ahhoz, hogy gyakorlatilag mindent együtt csináltak, nem lehetett az iskolából hazamenekülni egymás elől, hisz a kollégiumban is össze voltak zárva. Veronika az figyelte meg, hogy egy-egy szoba lakói összecsiszolódtak az évek alatt, és olyan szorosan összezártak, mint egy felnőtt nélküli család. Ha az egyiküknek rosszul ment egy tantárgy, a többiek segítettek. Ha valamelyiküknek összetörték a szívét, az egész szoba azon szorgoskodott napokig, hogy újra mosolyt varázsoljanak az arcára. Volt mindennek egy utópisztikus hangulata.

Az iskola nehéz volt. Főleg a kéttannyelvű osztály, ahova Veronika került. Hiába járt Budapesten is hasonló jellegű osztályokba, még így is sokszor éjszakáig ült a tanulószobában, hogy fel tudjon zárkózni, és jól teljesítsen.

A pedagógusok is mások voltak a diákokkal, mint az eddigi gimnáziumokban. A diákok magázták őket, és azok is a tanulókat. Egy-egy tanár kivételével távolságtartók maradtak. Inkább úgy kezelték a diákokat, mint munkatársakat, nem mint gyerekeket. Veronikát fenntartással fogadták, de miután megtapasztalták csendes, igyekvő természetét, elfogadták, és az osztály teljes értékű tagjaként kezelték.

Veronika úgy érezte, hogy itt, a Bodrog partján, Sárospatakon megkapta az újrakezdés lehetőségét. Amivel élni is akart.

Egy hideg, szeles, kora téli hétfőn, amikor az ember úgy lép ki a fűtött épületekből, hogy előtte még egy utolsó mélyet szippant, hogy minél később kelljen belélegeznie a kinti, jeges levegőt, Veronikának már harmadszor csörgött a zsebében a széthajtható Samsung telefonja. Pedig még csak a harmadik órájuk volt. Óvatosan kihúzta a zsebéből, és látta, hogy az anyja próbálja rendíthetetlenül elérni. Nem vallott rá, hogy tanítás közben hívja, ráadásul ennyiszer, úgyhogy Veronika émelygést színlelve kikéredzkedett fizikaóráról. Pár lépésre az ajtótól, a hirdetőfallal szemben, egy szél mozgatta ablak előtt leült egy széles, forró radiátorra, és aggódva visszatárcsázta az anyját.

– Szia! Valami baj van? – suttogta aggódva.

– Bocsánat, kicsim, hogy zavartalak! Nincsen semmi baj, de nagyon fontos volt, hogy beszéljek veled – szólt bele kicsit fátyolos hangon az anyja a telefonba.

– Furcsa a hangod – jegyezte meg halkan a lány, és egy ismerős szorítást érzett a mellkasában.

– Kicsit megfáztam – köhintett egyet az anyja.

– Értem – válaszolta Veronika szárazon. – Szóval, miért hívtál?

– Nem tudlak hétvégén meglátogatni, ne haragudj! – motyogta az anyja, de alig lehetett hallani a beszűrődő csörömpöléstől.

– Értem – ismételte meg Veronika.

– Apád meglepett egy utazással. Képzeld, Mauritiusra megyünk! – A vonal túlsó végéről egy hatalmas puffanás hallatszott. – Hoppá, leejtettem a telefont! Ugye milyen szuper?

– Nagyon szuper – gyűlt könny a lány szemébe.

– De ígérem, ha hazajöttünk, meglátogatlak. És kitalálunk valami csajos programot – fecsegett tovább az anyja.

– Ezért hívtál? – törölte meg a szemét Veronika.

– Igen.

– Vissza kell mennem órára – motyogta a lány.

– Most haragszol, pedig meg kell hogy értsd. Tudom, hogy megígértem, hogy együtt töltünk pár napot, de ez Mauritius – nevetgélt az anyja.

– Persze, megértem – keményedtek meg a lány vonásai. – Amúgy is programom lesz.

– Ó, tényleg? Randi?

– Jelenkezem a színjátszó körbe, és vasárnap délután lesz a meghallgatás – válaszolta gépiesen Veronika, miután megakadt a szeme a hirdetőtáblán magányosan lógó felhíváson.

– Nem is tudtam, hogy érdekel a színház.

– Musical lesz. Énekelni meg szeretek – mondta, és odalépett a szórólaphoz.

– Hát, akkor még jól is jött ki. Megkönnyebbültem. Féltem, hogy haragudni fogsz, de hát ez mégiscsak Mauritius!

– Már voltatok Mauritiuson, anya!

– Igen, de mindig olyan jól érezzük ott magunkat. Már alig várom. Ránk fér egy kis pihenés.

Veronika nem tudott mit mondani, nehéz volt visszatartania az indulatait. A gombóc a torkában egyre nagyobbra nőtt, a szorító érzéstől a mellkasában már alig tudott egyenletesen levegőt venni. A szemét próbálta minél nagyobbra nyitni, hogy ki ne csorduljon az első könnycsepp, mert ha az elindul, egy egész sereg követi.

– Vissza kell mennem az órára – mondta végül egy mély levegővétellel.

– Rendben, kicsim! Majd hívunk, ha hazaértünk.

– Rendben. Szia! – rakta le Veronika a telefont, és nagy levegőt préselt ki az orrán.

– Te is jelentkezel a musicalbe? – kérdezte egy érces hang a háta mögül.

A lány, mint akin áram fut végig, megfordult. A meleg helyen, ahol az előbb ő támaszkodott, egy jóképű, sötét hajú srác ácsorgott. Huncut szemével őt fürkészte, miközben hanyagul a hátára dobott hátizsákját leeresztette a földre.

– Hallgatóztál? – kérdezte Veronika vádlón, még mindig könnyes szemmel.

– Elég nagy csend van a folyosón, szóval lehetetlen volt nem hallani – vonta meg a vállát a fiú, majd a lány felé küldött egy bátorító félmosolyt.

– Nem hiszem, hogy jelentkezem – rázta meg a fejét Veronika, majd a mozdulattól elszabadult tincseit visszasimította füle mögé.

– De hát az előbb azt mondtad. Akkor, lehet, félreértettem. Ne haragudj!

– Azt mondtam, igen, az anyámnak. Te mindig az igazat mondod anyádnak? – hadarta a kérdést feszülten a lány.

– Igen.

– Hát akkor ezek szerint a te anyád nem olyan, mint az enyém. Szerencséd van – bicsaklott meg Veronika hangja, és a cipője orrára szegezte a tekintetét.

– Tamás vagyok amúgy – lépett közelebb a még mindig könnyes szemű lányhoz a fiú.

– Veronika.

– Az új csaj. Hallottam rólad – kacsintott rá Tamás.

– Kíváncsi lennék rá, hogy mit, de vissza kell mennem órára – simította ki a szeméből éppen szökni próbáló kihűlt könnycseppeket Veronika, és elhaladva a srác mellett most ő került a radiátor előtti oldalra.

– Ha eljössz vasárnap a meghallgatásra, elmesélem. Gondold át! – fordult utána Tamás.

– Rendben – hagyta rá az ismeretlen fiúra Veronika, majd miután némán búcsút intett, elindult a fizikaterem irányába, maga előtt szorosan összefont karokkal.

Érezte, hogy Tamás tekintete elkíséri egészen az ajtóig. Olyan érzés volt, mintha egy hajszál esett volna a pulcsijába, és haladt volna végig a gerince mentén a bőrén, ahogy minden lépésnél lejjebb és lejjebb csúszik. A lány kíváncsi lett, hogy az, amit ő érez, vajon a fiú tekintetét követi-e. Az is egyre lejjebb csúszna? De nem pillantott hátra, hogy meggyőződjön róla. Annál sokkal jobban maga alatt volt anyja érzelemmentes szavai miatt. Úgyhogy a könnyektől még csillogó szemét apróra húzta, hogy elrejtse a nyomokat, majd beslisszolt a résnyire kinyitott ajtón.

A teremben a negyvenes, szemüveges tanárnő éppen nagy beleéléssel, az osztálynak háttal állva magyarázta a mechanikai rezgések és hullámok működési elvét. Hosszú, barna, kordbársony inge félre volt gombolva, úgyhogy féloldalasan takarta kopott, bő farmerét. Veronika nem akarta magára vonni a figyelmét, ezért óvatosan behúzta maga mögött az ajtót, és halk léptekkel elindult az padokon könyöklő, ásítozó diákok között az utolsó sorba. A tanárnő – akit a gyerekek serkenő bajusza miatt Bélabának csúfoltak a háta mögött –, amikor már az út felénél járhatott, észrevette, de nem szólt. Csak legyező mozdulatokkal intett neki, hogy siessen, ő pedig bólogatva engedelmeskedett, és szinte futásba váltva esett be a helyére barátnői közé.

– Jól vagy? – kérdezte Anna, miután Veronika szuszogva behúzta maga alá a recsegő széket.

– Persze – felelte ő, és egy álmosolyt küldött padtársa felé.

Anna pár pillanatig összehúzott szemöldökkel vizsgálta a barátnőjét, majd felhúzott orral megrázta a fejét.

– Nem hiszek neked – rakta be körömlakkját a padba. – Mi történt?

– Semmi különös, tényleg – erősködött Veronika.

Anna újra szünetet tartott, miközben ismét csak áthatóan vizsgálta a lány arcát.

– Ki hívott? – kérdezett rá egyenesen.

Veronika hezitált. Majd megadóan nagyot sóhajtott, és félig Anna felé fordult.

– Anyám – suttogta. – Úgy volt, hogy eljön hétvégén, több hete megbeszéltük, de lemondta. Inkább elutazik apámmal.

– Sajnálom – fogta meg barátnője karját a frissen lakkozott kezével Anna. – Nem mondott semmi mást? Talán valami miatt nem tudta kihagyni. Lehet, hogy akart jönni, csak nem tudta megoldani. Azért szólt neked is ilyen későn. Esetleg valami munkával kapcsolatos dolog jött közbe vagy valami kivizsgálás, bármi. Nem lehetséges?

Veronika lemondóan mosolyogva nemet intett.

– Hova utaznak? – kérdezte halkan Anna.

– Mauritiusra.

– Komolyan? Azért az megérthető, nem? Mégse egy Hajdúszoboszló – makogta Anna kitágult pupillákkal.

– Hát, nekik olyan, mint másnak Hajdúszoboszló – válaszolta Veronika. – Tavaly ilyenkor is ott voltak.

– Mauritiuson?

– Igen, aztán a Seychelle-szigeteken meg Balin, azután jött, ha jól emlékeszem, Dominika és a Bahamák. Hirtelen ennyi jut eszembe – gyűlt újra könny a lány szemébe.

Anna újra szünetet tarott, és a még lakkozásra váró kezével megsimogatta barátnője hátát.

– Ha van kedved, eljöhetnél hozzánk a hétvégére. A szüleim biztos nem bánnák, sőt már többször mondták, hogy hívjalak el, mert szívesen megismernének. Jó buli lenne. Megmutatnám a várost, moziznánk, anya biztosan terülj, terülj, asztalkámat rendezne. Na? Mit szólsz?

– Köszi, de lehet, hogy most inkább bent maradok – hajolt közelebb Veronika a barátnőjéhez. – Megismerkedtem valakivel a folyosón.

– Kivel? – húzta össze szemét Anna.

– Nem tudom a nevét, de kihallgatta, hogy azt hazudom anyámnak, hogy jelentkezem a színjátszó csoportba, aminek a meghallgatását most vasárnap tartják, és azt mondta, hogy ő is ott lesz. Amikor rákérdezett, én bevallottam neki, hogy csak kamuztam az egészet, de nem tudom, lehet, hogy mégis elmegyek. Mit gondolsz? – nézett Annára félszegen Veronika.

– Feltétlenül el kell menned! – kiáltott szinte fel örömében a másik.

– Lányok, ott hátul, ha nem hallgattok el, akár ki is jöhettek felelni! – szólt rájuk a tanárnő krétás arcával, vékony, fülsiketítő hangján.

– Elnézést kérünk! – mondták egyszerre az összesomolygó lányok, majd kinyitották a tankönyvet.

6.

2025 szeptembere

Sárospatak

Az iskola udvara narancssárga napfényben fürdött. Gina rápillantott az órájára, még ötven perce volt a Tamással megbeszélt időpontig. Szemére húzta klasszikus Ray-Banjét, és egy árnyékos padot keresett, távol a tömegtől. Talált is a szemben lévő múzeum apró ablakos épülete előtt egyet, ami kicsit távolabb esett a többitől. Farmerdzsekijét a derekára kötve odasétált, és felült a pad háttámlájára, mint diákkorában. Hunyorítva körbenézett, de a tér szinte üres volt. Csak egy vörös macska sétált nyeglén, egy napsütötte helyet keresve, ahol dorombolva az oldalára dőlhet. Gina beletúrt a táskájába, a belső, cipzáras zsebéből elővette arany színű tokba bújtatott telefonját, és bepötyögte Tamás teljes nevét a keresőbe. Az kidobott pár cikket, amelyet a férfi publikált, valami kutatással kapcsolatban. Megnyitotta őket, de a szakmai témán kívül más nem volt bennük, úgyhogy kilépett, és érdektelenül továbbgörgette a keresőoldalt. Kicsivel lejjebb megtalálta a férfi LinkedIn-oldalát. Na, ez már érdekesebb lehet – gondolta magában a nő, és izgatottan rányomott. A honlapon a képernyő jobb felső sarkából a férfi egy öltönyös mellképe mosolygott vissza rá, mellette a tételes önéletrajza. Figyelmesen átfutotta. ELTE TTK doktori iskola, Debrecen TTK MSC, BSC, külföldi ösztöndíj Svájcban, majd kutatói pozíció Svájcban ez év tavaszáig, aztán vége szakadt a listának, semmit utalás nem volt arra, hogy hazajött. Kifotózta, gondolta, ez még jól jöhet, s innen kilépve továbbgörgette a találatokat. A második oldalon rábukkant a férfi Facebook-profiljára. Régi lehetett, mert nem volt titkosítva ismeretlenek számára sem, simán végig tudta nézni. De egy tízéves profilképen kívül, amelyen a férfi kockás ingben, keresztbe tett karokkal egy vízesés előtt mosolyog, nem volt más. Gina elhúzta a száját, és rányomott a személyes adatokra. És akkor a szemébe villant: married with Pálfalvi-Takács Noémi. Gina egy pillanatra megszédült. Maga sem értette, miért, úgyhogy gyorsan tovább is lépett. Nem hagyott időt magának az érzés értelmezésére. Lejjebb görgette az adatokat. Öt éve házasodtak össze. Jó fiatalon! – gondolta magában, majd eszébe jutott a saját helyzete, és halkan elnevette magát.

Hazudna, ha azt mondaná, hogy soha nem jutott eszébe a férfi az elmúlt évtizedekben. Hazudna, ha azt mondaná, hogy soha nem ábrándozott azon, hogy mi lett volna, ha akkor nem megy tönkre minden egyetlen éjszaka alatt. De mindig elhessegette a gondolatot. Boldog élete volt a lányával és a lánya apjával. De az első igazi szerelem emléke valahogy mindig megbújik egy nő szívében, így egy-egy óvatlan pillanatban elmélázhat egy „mi lett volna, ha?” jövőről.

Gina óvatosan kattintott a nő adatlapjára, nehogy véletlenül lájkoljon valamit. Várt egy levegővételnyit, míg betöltött, majd ott állt előtte Tamás a tökéletes családjával, egy tengerparti naplementében. A férfi nyakában egy ötévesforma, copfos, barna hajú, mosolygós kislány, a nő kezében egy ugyanolyan barna hajú, komoly tekintetű, hároméves kisfiú. Bosszantóan szépek voltak. A nő hosszú, egyenes, csillogó haját napszemüveg fogta hátra, így látni lehetett vékony, egyenletesen lebarnult arcát, ahogy villámló, zöld szemével szerelmesen Tamást szuggerálta. Ő pedig büszkén nézett a kamerába, miközben fél kézzel a feleségét ölelte, másikban pedig a lánya lábát tartotta. Gina elmosolyodott. Mint egy samponreklám – gondolta. Továbbtekerte a nő oldalát. Ő közlékenyebb volt a közösségi médiában, így a feltöltött fotók alapján Gina nagyjából képbe került Tamás életével kapcsolatban. Svájcban találkozott a nővel, aki kutatóbiológus. Kint éltek egészen ez év tavaszig, amikor is mind a kettőjüknek munkát ajánlottak: Tamásnak az iskolában, a nőnek pedig egy gyárban, nem messze a várostól.

Ginát egy diáksereg trappolásának hangja riasztotta fel a kémkedéséből. Felnézett. Hunyorítva megpillantotta köztük lánya feltűnő, göndör fürtjeit. Egyik oldalán a rövid hajú, mosolygós lánnyal a szobából, másik oldalán pedig egy magas, kedves tekintetű fiúval, aki kicsit mintha túl gyakran mosolygott volna a lánya felé. Felhőtlen kacagásukat még ő is hallotta, pedig jó pár méter választotta el tőlük. Felállt, hogy Lina után siessen, de félúton megtorpant. Visszaült az árnyék miatt láthatatlan sarokba. Nem akarta megzavarni őket. Inkább távolról nézte lánya távolodó alakját, amíg a gyerekek sziluettjét be nem szippantotta a dufart határozott körvonala, és el nem tűntek a szeme elől. Miután újra üres lett a tér, és a vörös macska prüszkölve, bosszankodva megint elfoglalta annak közepét, Gina ismét feloldotta a telefonján a képernyőzárat. Kilépett a nő adatlapjából, majd a Facebookról is. Gyorsan végignézte a keresőprogram többi találatát is, de úgy érezte, hogy már megtudta az összes információt, amellyel a férfi meglepheti, és újra kizökkentheti. Így, a visszanyert kontroll biztonságérzetétől kicsit megnyugodva úgy döntött, lassan elindul a vár felé.

Az iskolát elhagyva balra kanyarodott, azt az utat választotta, amely keresztülviszi a főutcákon. Ahogy lassú lépésekkel, zsebre dugott kézzel sétált, és az épületeket nézte, meglepte, hogy a város mennyire nem változott semmit. A boltok ugyanolyan sűrűn sorakoztak egymás mellett, egy ötforintost se lehetett volna közéjük beszuszakolni. Mintha mindegyik az utcának próbálná nyomni az arcát, hogy a saját portékáját előnyösebben tudja mutogatni kirakatából, mint a szomszédja. A járda utca felőli oldalán pár méterenként frissen festett, méregzöld padokon emberek ücsörögtek. Felettük a lámpákra felszerelt kaspókban épp akkor cserélte ki egy fütyülő, baseballsapkás ember a muskátlikat dús, sárga virágú árvácskákra, egy kis emelőkocsiból. Még a régi telefonfülkéket sem bontották le, igaz, már nem voltak használatban: az egyikbe virágokat ültettek, a másikban miniatűr könyvespavilont rendeztek be. A kisvárosok, amelyek ilyen régre visszanyúló történelemmel rendelkeznek, mint Patak, az évszázadok alatt rájöttek, hogy az új nem veheti el mindig a régi helyét, mert akkor elvész a múlt. A múlt pedig szükséges a jelenhez, hogy azt a kevés időt, amit ezen a földön töltünk, okosan éljük. Gina továbbra is lassan sétált. Értelmetlen lett volna sietni, olyan közel volt minden egymáshoz, pár lépéssel körbe lehetett járni az egész várost. Kis idő múlva már nem is figyelte, merre viszi a lába. Az egyik, járdára nyíló kávéspultnál vett magának egy kapucsínót, azt szürcsölve rágódott magában, hogy mit is mondjon Tamásnak annyi év után. Biztos magyarázatot vár majd. De mire? Az elmúlt majdnem húsz évre? Önkéntelenül megrázta a fejét. Szőke haja a szeme elé csúszott. Előhalászott egy vékony, fekete hajgumit a zsebéből, és a lehulló tincseket apró copfba kötötte össze a feje tetején. Nem szeretett a múlttal foglalkozni, és zavarta a gondolat, hogy most mégsem lesz más választása. Ha azt akarja, hogy Tamás segítsen, muszáj valamit adnia cserébe. Mély levegőt vett. De mennyit osszon meg vele? Mivel tesz jobbat: ha beszámol mindenről, vagy ha csak arra válaszol, amit a férfi kérdez? Vagy, ahogy legszívesebben tenné – semmit nem mond. Ahogy egyre közeledett a várhoz, visszatért a gyomra körül a szorító érzés. De már nem az a fullasztó-bénító fajta, hanem az, amit akkor érez az ember, amikor átjárja az izgatottság.

Lassan bekanyarodott a vár macskakövekkel borított utcájába, rápillantott újra karcos órájára. Még volt tíz perc háromig. Egy rozsdás utcai kukába kidobta az üres kávéspoharat, majd kopogó léptekkel bement a vár hatalmas, kovácsoltvas kapuján, és azzal szemben, háttal a várnak leült egy padra, egy öreg tölgy alá. Táskájából elővette a telefonját, tükörnek használta, hogy ellenőrizze a sminkjét. Majd hátradőlt és várt. A várkert üres volt. Egy turista sem zavarta meg a kora őszi csöndet, amely minden szélfuvallattal közelebb ért. A Bodrog nem látszott innen, de sebes folyása idehallatszott. Olyan hangja volt, mintha az ódon építményből régi kísértetek fütyülnének a látogatóknak, huncutkodva, hátha odakapják a tekintetüket.

– Hamar ideértél – szólította meg egy mély férfihang Gina háta mögül.

– Úgy látszik, nem eléggé – fordult hátra a nő, és levette a napszemüvegét.

– Lesétálunk a Vízikapuhoz? – kérdezte a férfi, és közelebb lépett a padhoz. Sportzakója zsebéből kihúzta a kezét, és rátámaszkodott a padra.

– Nincs tele diákokkal?

– Nem járnak oda már évek óta – felelte Tamás, és a választ meg sem várva elindult vissza, a barokk kapu irányába.

– Rendben, akkor menjünk! – állt fel Gina is, feltette a napszemüvegét, és a férfi után indult.

Kissé srégen egymás után haladtak, a férfi előrébb, néha észrevétlenül hátrapillantva, öles léptekkel sétált, a nő mögötte, magas sarkú cipőjében egyensúlyozott a több száz éves macskaköves úton. Gina csak akkor nézett fel, amikor az út lejteni kezdett, és már meg lehetett pillantani az ezeréves kőkapun keresztül a Bodrog habzó hullámait. Megállt, szippantott egyet a friss levegőből, és tétován továbbindult Tamás felé, aki addigra leült az egyik girbegurba romra, a bejárattól balra. Gina nem tudta, mit csináljon, mit mondjon, úgyhogy csak odatámaszkodott a férfi mellé, és hallgatta a fülsiketítő csendet. Egy végtelenségnek tűnő perc múlva a férfi egy doboz Marlborót vett elő a zsebéből.

– Kérsz? – nyújtotta Gina felé.

Ő egy darabig tétovázott, majd kihúzott egy szálat. Tamás közelebb hajolt, hogy az öngyújtó lángját karjával és felsőtestével megóvja a széltől. Így olyan közel került a nőhöz, hogy Gina orrát megcsapta a régről ismert, férfias parfüm illata. Megborzongott.

– Mit keresel itt? – törte meg végül Gina a csendet, miközben mélyet szívott a cigiből. – Azt hallottam, Svájcban kutatsz valami laborban.

– Hazajöttem. Nem akartam, hogy a gyerekek külföldön járjanak iskolába – válaszolt a férfi, és automatikusan gyűrűsujjához nyúlt.

– Gyerekek? Hány van? – mosolyodott el Gina, és ő is a férfi gyűrűsujjára pillantott.

– Kettő. Három- és ötévesek – válaszolta a férfi, miközben ő is mélyen letüdőzte a füstöt. – De most el ne kezdd kérdezgetni, hogy lányok-e, vagy fiúk, meg ilyen szarságok! – rázta meg a fejét.

– Nem is akartam – válaszolta a nő, és a földre hamuzott.

– Mit keresel itt, Veronika? Bocs, Gina, vagy hogy hívatod magad mostanában.

– Most miért lettél ideges? – kérdezte a nő, és kicsit élvezve a szituációt a férfira pillantott. – Eddig nem tűntél annak.

– Nem nagyon volt rá lehetőségem az iskolában, nem gondolod?

– Honnan ismertél fel? – érdeklődött a nő, mint aki nem hallotta a férfi kérdését.

– Nem téged, a fülhallgatót ismertem meg, amelyik a lányodnál van, és egy élettel ezelőtt én csináltam neked. Bár te már biztos elfelejtetted, azért engedted, hogy a lányod, aki tizenöt éves, idehozza, abba a városba és abba az iskolába, ahova, azt mondtad, soha többet az életben nem lépsz be – hadarta a férfi.

Gina nem válaszolt, a cigijén égő parazsat bámulta.

– Nem a te lányod, ha emiatt aggódsz – közölte végül közönyösen.

– Nem emiatt aggódtam – mondta csendesen Tamás. – Tudok számolni.

A nő nem szólt, a férfi pedig a nő érzelemmentes arcát fürkészte. Egy kis idő múlva őszes szakálla alatt gúnyosan elmosolyodott, és elnyomta a cigijét.

– Még mindig csinálod. Ennyi év után is – suttogta a haboknak.

– Mit? – kérdezte a nő.

– Terelsz! Dacoskodsz! Azt hittem, fogunk tudni beszélgetni. Azt hittem, felnőttél. De te még mindig az a sérült kislány vagy, mint annak idején. Nem érted, hogy én lettem a lányod osztályfőnöke? És hogy innentől rendszeresen találkoznunk kell? Ez bonyolult lenne anélkül is, ami történt. De így, bakker, végzetes! Te meg játszod itt a… nem is tudom, mit – kelt ki a férfi magából. A szeme összeszűkült, orrlyukai kitágultak, a homlokán egy ér egyre jobban kidudorodott. De Gina nem válaszolt. Egy távolban repkedő galambot nézett. A férfi várt egy darabig, a nőt bámulta, majd mélyet sóhajtva felállt, megszorította a halántékát, és elindult vissza, a kapu irányába.

– Szerinted én ennek örülök? Hogy itt ülök veled? Vagy hogy ma be kellett mennem abba az idióta iskolába? – szólt utána a nő ugyanazzal a korábbi, közönyös hangszínnel, és ő is elnyomta a cigijét. A férfi megállt, de nem fordult vissza. – De mit csinálhattam volna? Bűnhődjön a lányom az én tévedéseimért? Azt mondtad, neked is van gyereked. Gátat szabnál a vágyainak, csak azért, hogy ne derüljön fény a te hibádra? És ha igen, hol húzod meg a határt? Nem olyan egyszerű ez, mint ahogy te elképzeled, még úgy sem, hogy még mindig azt hiszed magadról, hogy te mindent jobban tudsz – mosolyodott el gúnyosan a nő.

A férfi visszafordult, és feszülten Ginára nézett, aki közben levette a napszemüvegét, és viszonozta a pillantását. Majd gyorsan el is kapta a tekintetét, és újra a folyóra szegezte.

– Itt fogtad meg először a kezem. Emlékszel? – kérdezte már elfordulva.

– Emlékszem, hogyne emlékeznék! – válaszolt Tamás megenyhülve, és visszaült a romokra, kicsit távolabb a nőtől. – Mi történt? – kérdezte végül.

– Mikor? – kérdezett vissza a nő.

– Az eset után.

– Értem jöttek a szüleim. És meg sem álltunk New Yorkig.

– Miért nem szóltál? Kerestelek – mondta halkan a férfi.

– Mi értelme lett volna? Így is pont elég nagy szarba kevertelek – húzta össze szemét a nő.

– Nem tudom. Volt egy tervünk. Megbeszéltük, hogy együtt megyünk egyetemre – mondta a férfi, és keresztbe tette a karját.

– Te is tudod, hogy az eset után Magyarországon nem lett volna semmi esélyem arra, hogy normálisan éljek. És nem lett volna fair tőled is elvenni a lehetőséget. Így hát döntöttem. És azóta sem bántam meg – nézett Tamásra a nő, egyenes, szúrós tekintettel.

– És Lina? Hogy történt? – kérdezte a férfi.

– Azt hittem, tanár létedre tisztában vagy az ilyesmivel.

Elmosolyodtak.

– De most komolyan!

– Felvettek egyetemre. Találkoztam egy kedves magyar sráccal, elkezdtünk randizni, és hát, becsúszott. És úgy döntöttünk, hogy megtartjuk. Így lett Lina – mondta a nő lágyan.

– Mikor jöttetek haza?

– Amikor Lina kezdte az általános iskolát. Nem akartam, hogy külföldön járjon iskolába. Ismerős? – mosolygott a férfira. Tamás akaratlanul is viszonozta.

– És mivel foglalkozol? – folytatta a férfi a faggatózást.

– Újságíró vagyok.

– Melyik lapnál?

– Az IPR-nek vagyok a főszerkesztője, de gondolom, ezt már tudod, miután rákerestél az új nevemre az interneten – közölte derűsen nő. A férfi elnevette magát.

– Miből gondolod, hogy rád kerestem?

– Csalódnék, ha nem tetted volna.

– Rendben. Bevallom – mosolyodott el a férfi. – Már csak egyet mondj meg! – A nő kíváncsian oldalra tekintett. – Miért a névváltás?

– Rákerestél a régi nevemre is?

Tamás biccentett egy aprót válaszképpen.

– A saját bőrömön tapasztaltam, hogy az internet nem felejt. Így, gondoltam, ha nem tudom kitörölni a múltat, kezdek egy új jövőt. Szóval miután megtudtam, hogy terhes vagyok, ez tűnt a legjobb megoldásnak. Új név, új élet.

A férfi bólintott, és újabb cigit vett elő. Megkínálta a nőt is, aki elfogadta. Így ültek egy darabig, csendben, a Bodrog habzó sodrását figyelve.

– Beszélnek még róla? – kérdezte végül Gina.

– Igen.

– Nem akarom, hogy Lina megtudja, hogy mindez rólam szól – keményedett meg Gina arca.

– Nem tudom, hogy ez lehetséges-e, Veronika – húzta össze a szemét a férfi.

– Nem vagyok már Veronika – suttogta a nő.

– Gina.

– Muszáj, hogy lehetséges legyen.

– És mit vársz tőlem? – pillantott rá férfi.

– Segítened kell!

– Miért nem mondtad el neki? Értelmes, intelligens fiatal lánynak tűnik. Megértette volna.

– Ez nem ilyen egyszerű, Tamás, te is tudod! Nem ilyen egyszerű ez a történtet. Lehet, hogy megértette volna, lehet, hogy nem. De az biztos, hogy ha elmondom neki, hogy az anyját lecsukták egy tanár meggyilkolásáért, soha többé nem fog rám úgy nézni, mint most. És azt még el is viselném. De azt nem, hogy ezzel véget vetnék a gyerekkorának. És pontosan tudom, milyen az, amikor valaki ezt teszi veled. Ha nagyobb lesz, és… nem tudom… volt már egy fiúja, rágyújtott egy cigire, vagy van egy diplomája vagy egy gyereke… nem tudom, honnan lehet észrevenni, ha valaki felnő… akkor elmondom neki. De ennek még nincs itt az ideje.

– De akkor miért engedted meg neki, hogy ide járjon?

– Jó kérdés! Röviden, mert egy idióta vagyok – nevette el magát a nő.

– És hosszabban? – kérdezte komolyan Tamás.

– Mert erre vágyott. És én nem akartam az útjába állni. Látom, hogy nem egyszerű neki. Nehezen találja a hangot a kortársaival. És kitalálta, hogy ide jelentkezik, felvették, izgatott volt, nyáron mindennap felhozta, szinte csak erről beszélt. Én meg lombozzam le, és kényszerítsem egy olyan iskolába, ahova nem akar menni, és nézzem végig, ahogy még négy évet végigkínlódik? Láttam az előbb, amikor jöttek ki az iskolából. Nevetett a többi gyerekkel. Nem azzal a hülye fülhallgatóval a fején kullogott utánuk. Érted, amit mondok? – nézett a férfira.

Tamás nem szólt egy darabig. Csak a cigijén égő parazsat vizsgálta.

– Rendben van – mondta végül halkan. – Segítek.

– Rendes tőled.

– Bár nem tudom, hogy csináljam – sóhajtott a férfi.

– Csak annyit kérek, hogy ha úgy látod a helyzetet, szólj! – nyomta el a cigit a nő egy közeli hamuzóban, majd visszaült a férfi mellé.

– Rendben.

– Ja, és próbálj Ginának szólítani! Az sokat segítene – incselkedett a nő. A férfi elnevette magát. A feszültség eltűnt közülük, elszállt a cigifüsttel együtt. Nem maradt a helyén más, csak két kedves ismerős.

Viccelődtek még egy darabig, mint két régi jó barát, majd megölelték egymást, és útjukra indultak. Gina vissza, a gimnázium irányába, Tamás a kocsija felé. Gina érezte még a háta közepén a férfi tekintetét a katolikus templom előtti nagy kanyarig, de nem fordult vissza. Előreszegezett szemmel haladt a kigondolt útján.

7.

2005 januárja

Sárospatak

Lassan cammogva teltek a hosszú téli napok. Olyan hamar besötétedett, hogy mire a diákok befejezték a tanulást, a nap már régóta havas álmát aludta. Így délután már nem sikerült vele találkozniuk. A nyomasztó hangulaton az sem segített, hogy akkor sem sikerült elkapniuk fényének egy morzsáját sem, mielőtt kora reggel dideregve beléptek hideg, nedves orral a Mudrány falai közé. Néha olyan érzésük volt, mintha a fény nem is akarna visszajönni egészen az első hóvirág megjelenéséig. Addig már csak az emésztő sötétség úszik, lopakszik egyre beljebb az életükbe. A lányok úgy próbáltak dacolni a komorsággal, hogy idejük nagy részét a kollégiumban töltötték, ahol zenét hallgatva, csacsogva, filmet nézve megfeledkezhettek a kinti, homályos hidegről.

– Azt írja a plakát, hogy énekelni kell a meghallgatáson – olvasta fel Veronika az ágyán ülve a kezében cakkosra gyűrt sárga papírról.

– És mit fogsz? – hajolt előre Viki törökülésben bordó melegítőnadrágjában, lepillantva a srégen alatta kucorgó barátnőjére.

– Szerintem egy Don McLean-számot, a Vincentet – nézett rá az bizonytalanul.

– Azt biztos nem fogja senki más – fűzte hozzá Cili Anna ágya tetejéről, aki nem nagyon szerette, ha tanulásidőben beszélgetnek.

– Az biztos – utánozta Anna, aki hason feküdt, és olvasólámpája fényénél éppen egy törikönyvet festett lilára a szövegkiemelőjével, és elnevette magát.

A többiek egyszerre próbálták csitítani, hisz büntetést kapott az, aki szilencium alatt hangoskodik, de már késő volt. Óvatosan, magas hangon nyikorogva nyílt az ajtó, egy álmos tekintetű nő lépett be rajta. Vonásai arra utaltak, hogy valamikor szép lehetett, hosszú, fekete, szögegyenes haját bár ősz szálak tarkították, selymes fényűen hullottak vállára. Noha ívelt, rúzsozott szája körül apró ráncok bújtak meg, mégis magas, elegáns arccsontjai, mint egy ékkőt, úgy emelték ki azt. Kopott, szebb időket látott arany keretes szemüvegét bal kezével visszatolta keskeny orrnyergére, amögül pillantott körbe méregzöld szemével a bűnöst keresve.

– Anna! – suttogta határozottan, rosszallást színlelve. És behúzta maga mögött az ajtót. Puhán, bordó benti papucsában odasétált a hangoskodó ágyához, és lábbelijéhez illő kardigánját magára tekerve leült mellé. – Mi újság van, lányok? Mi ez a nagy jókedv? Avassatok be! Hadd legyek újra fiatal tíz percig! – simogatta meg a mellette hasaló lány kerek arcát.

A diákok szerették Zsuzsanna nénit. Elegáns kisugárzása, érdeklődő figyelme vonzotta a gyerekeket. Soha nem beszélt hangosan velük, nem kiabált, nem veszekedett. Ha esetleg felmerült bármilyen eset, amikor más nevelő ezeket az eszközöket vetette volna be, ő csak állt, és azzal a mindentudó tekintettel várt. Majd a szokottnál is halkabb hangon szólalt meg, és udvariasan figyelemét kért, majd feltett egy olyan húsbavágó kérdést, amely minden kiabáló felet elgondolkodtatott. Majd visszahelyezte ugyanazt a mosolyt vékony arcára, és mint egy szellem, tovasuhant, halkan kuncogva.

– Veronika jelentkezik vasárnap a színjátszó körbe, mert találkozott egy tehetséges színészpalántával, akivel szívesen eljátszana valami szerelmes darabot – pletykálta el Zsuzsanna néninek Anna, miközben ülésbe húzta fel magát, hogy a kolinevelő kényelmesen elférjen könyvekkel telepakolt ágyán.

A lányok diszkréten felnevettek, Veronika pedig felháborodást színlelve nekidobta a párnáját tudálékoskodó barátnőjének.

– Nincsen ebben a városban senkinek jobb dolga, mint hogy az én életemen csámcsogjon?

– Nem nagyon – szólt közbe a néma kacagástól kicsordult könnyét letörlő Viki. – Nem tudjuk, mihez szoktál, de itt eseménymentes az élet. Tavaly majdnem egy hónapig témáztuk, hogy nyílik egy új szolárium. Pedig nem is lett végül belőle semmi.

A szoba lakói nem bírták tovább, és az elnyomott jókedv, mint egy gejzír, tört ki, még Zsuzsanna néni is elmosolyodott, mielőtt dorgálásra szánta volna magát.

– Lányok! Halkan! – szólt közbe végül. Tekintetét alig észrevehetően Veronika kipirult arcán felejtette. – Hagyjátok békén Veronikát! Inkább tanuljatok! Még van egy óra a szilenciumból, és a szomszéd szobában úgy hallottam, hogy holnap töritémazárótok lesz, az pedig, emlékeim szerint, sokat számít a féléves jegyetekben.

Az intelemre a lányok, ha nehezen is, de visszatértek a könyveikhez. Mindegyiküknek fontos volt a tanulás és a jó eredmény. Ebben az osztályban mindenkinek nagyratörő tervei voltak, azokhoz pedig tanulni kellett. Zsuzsanna néni még ült ott pár percig Anna ágya szélén, és lassan szemügyre vette a szoba összes lakóját. A végére hagyta Veronikát. Ahogy a lányt nézte, aki belemerült a történelemleckébe, a bal kezével az ölébe fektetett papírt piszkálta, amelyen ismét szerepelt a lány neve a bennmaradósok listáján. Ezért is jött be, hogy ránézzen Veronikára, hogy van, esetleg rákérdezzen, mi történt, hogyhogy nem jön az anyukája. De meggondolta magát. Alig láthatóan megrázta a fejét. Majd a hétvége után! – döntötte el magában, és nagyot sóhajtva elindult az ajtó irányába.

Péntekenként iskola után kiürült a város. Az addig nyüzsgő színteret letakarta egy melankolikus lepel, nehogy beporosodjon, mire visszaérnek a szereplők. A gyerekek nagy része rögtön tanítás után hazautazott, tömött vonatok és buszok vitték őket a szélrózsa minden irányába. Nyüzsögve, zötyögve robogtak egyre távolabb. És elvitték magukkal az életet is, amely ezt a kis várost a hegyek lábánál örömmel táplálja. Azoknak, akik itt töltötték a hétvégét, minden héten más kollégiumba kellett átköltözniük. Általában nem maradtak bent nagyon sokan, de mindig akadt Veronikán kívül egy maréknyi diák. Volt közülük, aki azért nem ment haza, mert kárpátaljai volt, és a hazajutás túl sok időt vett volna igénybe; volt, aki azért, mert a barátja, barátnője sem ment haza, és így alkalmuk nyílt egész hétvégén romantikusan andalogni a Bodrog partján; volt, aki a tanulás miatt, hogy behozhassa az esetleges lemaradást. Veronika volt az egyetlen, aki azért nem ment, mert nem várták otthon. Legalábbis ő így érezte. Amikor erre gondolt, belefacsarodott a szíve. Főleg, amikor a szobatársai péntek reggelenként már szélsebesen taposták a koszos ruhát az utazótáskájukba, nehogy lekéssék a tanítás vége után pár perccel induló vonatot. Elképzelte a lányokat, amikor megérkeznek: a szüleik már a peronon várják őket, csillogó szemmel, ölelésre tárt karral.

A barátnői mindig hívták, hogy menjen velük haza, de nem mert. Félt, hogy kitörne belőle az összes elfojtott bánata, ha végig kellene néznie az elképzelt jelenetet. Így a hétvégéi magányosan teltek. Péntek esténként még szomorkodott, zavarta az egyedüllét és a csönd. Néha, hogy elterelje a figyelmét, megpróbált a többi „bennmaradóssal” barátkozni és velük elütni a hosszú estét, több-kevesebb sikerrel, de szombat reggelre mintha új emberként ébredt volna fel. Az előző napi szorongás elcsitult, és egyfajta izgatottság lett úrrá rajta, mint amikor a kisgyerek először marad otthon egyedül, és rádöbben, hogy a szórakozás lehetőségeinek tárháza bújik meg az addigra már kiismert épület falai között.

Általában, miután mindent megtanult, és rendbe rakta a dolgait, egész héten hordott ruháit kimosta az öreg, magas hangon zúgó mosógépben. Pótolta esetleg hiányzó piperecuccait és bevásárolt rágcsálnivalókból a vonatsíneken túl nemrég nyílt szupermarketben, ahol a távolságért az árak kárpótolták a túrára hajlandó vevőket. Majd fogta a discmanjét, és nekilódult felderíteni a város minden egyes girbe-gurba utcáját, vagy egy-egy könyvbe feledkezett, kapucsínót szorongatva ücsörögött az iskolakert melletti egyik ódon cukrászdában, ahol még raktak mazsolát a somlói galuskába, és kézzel készítették a tejszínhabot a kávéba.

Azon a hétvégén viszont nem tudta egyik szokásos feladatát sem végrehajtani. Az izgalomtól nem volt képes koncentrálni. Bármibe fogott bele, végül nem fejezte be. Csak lézengett, miközben gondolatai folyamatosan a színdarab újonnan felfedezett álomképekkel átszőtt, de még ismeretlen lehetősége köré sasszéztak vissza. Ahogy teltek a napok és az órák, egyre jobban lelkesítette ez a színjátszós dolog. Utánaolvasott, és kiderült, hogy az iskola elég neves, nagy múltú társulattal rendelkezik. Több országos versenyt is megnyertek már. Tavaly például Orwell Állatfarmját adták elő, ami elég lázadó választás egy református gimnáziumtól, de meg is szerezték vele az aranyérmet a Karády Katalinról elnevezett országos drámaversenyen. Idén pedig a Képzelt riport egy amerikai popfesztiválról című musical lesz soron. Persze csak ha engedélyezi az egyház. Veronika ki is kölcsönözte a könyvtárból a művet, és teljesen beleszeretett Eszter szerepébe. Tudta, hogy merész vállalkozás erre jelentkezni, hisz ez a női főszerep, ő pedig új, de meg akarta próbálni.

Vasárnap délután, amikor a koliszobában a rigós falióra elütötte a hármat, Veronika mélyet sóhajtva, menetkészen a meghallgatásra, még egyszer utoljára, a néhol már megfolyt, homályos, egész alakos falitükör elé állt, apróra szorult gyomorral. Sokáig gondolkodott a megfelelő viseleten, ami illik a kiválasztott szerephez, de azért mégsem annyira feltűnően, hogy tolakodó legyen, és visszatetszést váltson ki a zsűriből. Így kritikus szemmel, de a jó eredményben reménykedve nézett magán végig. Fekete inge tökéletesen simult vékony derekára, Annától kölcsönkérte vastag, mélybordó, ráncolt bőrövét, az tartotta bő, trapézszárú farmernadrágját. Egyenes, ébenfekete haját lazán összefonta, belőle apró, lázadó tincsek hullottak előre, keretet adva arcának. Utolsó simításnak feltett egy szempillaspirált, amitől még kékebb lett a szeme, és egy halvány barackvirágszínű rúzst. Majd kipréselte orrán a levegőt. Valamennyire megnyugodva, hogy a végeredmény olyan, amilyenre számított, hátára kanyarította hosszú szövetkabátját, Martens hátizsákját, és elindult.

Kilépett a kollégium udvaráról, átszaladt a csendes úttesten, felmászott egy alacsonyabb kőfalra, ami – a rajta terpeszkedő mohák mennyiségéből kiindulva – már legalább kétszáz éve ott lehetett, majd átlépett a kőfalon végigfutó, alacsony, rozsdás kerítésen, be a kicsit magasabban fekvő iskolakertbe. Amikor csak tehette, mindig útba ejtette ezt a helyet. Átvágva a vastagon növő méregzöld borostyánszőnyegen, kiment a letördelt mészkövekkel kirakott keskeny ösvényre, majd végigsétált eg