BALÁZS ANITA

SZÁZADUNK MESÉI

Könyv Guru

Budapest, 2022

TARTALOMJEGYZÉK

Előszó

Ne játsszatok háborút!

A falevél is búcsúzik

Sokan vagyunk sokfélék

Házhoz jön a bolt

Ne állj szóba idegenekkel!

Akik a szívekben születnek

Téged mindenki szeret

Mire jó az okosóra?

Energia nélkül nem megy

A természet az úr

ELŐSZÓ

Századunk meséi – avagy hogyan tálaljuk a nehéz vagy összetett eseményeket a gyerekeinknek, nyugalmat árasztva? A könyvben olvasható tíz mese modern korunk egy-egy komplexebb vívmányát, nehézségét befogadható gyereknyelven járja körbe.

Sokszor érezzük azt, hogy a dolgok túl bonyolultak, túl félelmetesek ahhoz, hogy elmagyarázzuk azokat a gyerekeinknek. Hajlamosak vagyunk azonban elfelejteni, hogy a gyerekekhez amúgy is eljutnak ezek a szorongáskeltő események: találkoznak az elmúlással, hallanak a háborúról, válásról, na meg persze naponta többször tapasztalják, hogy a szüleik a közösségi médiában bolyonganak, vagy a legújabb okosórát rendelik meg maguknak a neten. Viszont azzal együtt, hogy eljutnak a gyerekekhez ezek az események, nem mindig értik azokat teljeskörűen.

Jobb esetben a gyerekek ezért sokat kérdeznek, sokszor azonban nem kérdeznek, de mi, szülőként, érezzük, hogy jó lenne valami kapaszkodót adni nekik a világunk megértéséhez. Ilyenkor sokszor futunk neki többször is egy-egy téma megfogalmazásának, keresgéljük, hogyan is kezdjünk bele.

A Századunk meséi című mesekönyv történeteinek egyik legnagyobb erénye, hogy kész mondatokat ad ezekhez a nehéz vagy nagyon összetett témákhoz.

Praktikusan, egyszerűen adja át a gyerekeknek a világ megismeréséhez szükséges információkat, azon a nyelven, amit ők is a legkönnyebben értenek: a meséken keresztül. Azáltal, hogy a mese szereplői mind egyszerű, mindennapi emberek, a gyerekek nagyon könnyen tudnak azonosulni a mondanivalóval. Olyan, mintha ők maguk is az adott család vagy osztály részei lennének, amelyek megjelennek a mesékben.

Miközben a gyerekek számára megfogható közegbe helyezi a történeteket, a szerző nem ijed meg a nehéz témáktól sem, és a modern pszichológiai elveknek megfelelően őszintén, a gyerekek nyelvén fogalmazva dolgoz fel olyan nehéz témákat is, mint az elmúlás, a válás vagy a háború. A nehéz, sokszor tabunak számító témák megragadásakor gyakorlatilag rögtön használható mondatokat adhatunk át szülőként a gyerekünknek. Külön hasznos, hogy például a gyerekrablás témájánál – amely minden bizonnyal a legtöbb szülő számára igazi rémálomszerű esemény – a szerző nem esik az áldozathibáztatás csapdájába sem. A szorongató eseménnyel szemben arra tereli a mese az olvasót, hogy találjuk meg a saját felelősségi körünket, vagyis azokat a dolgokat, amiket mi magunk tudunk tenni: hogyan viselkedjünk idegenekkel, hogyan védhetjük meg magunkat.

A könyv tökéletes választás szülőknek, óvodapedagógusoknak és tanítóknak is, akik szeretnék, hogy a gyerekek szórakoztató módon, számukra érthető nyelvezettel ismerjék meg modern világunkat.

A mesék hatására garantáltan beindul a gyerekek fantáziája, ők maguk is szeretnék majd hozzátenni a gondolataikat vagy megosztani a kérdéseiket a téma kapcsán, ezért nagyszerű lehetőséget teremt egy kis esti beszélgetéshez a saját gyerekünkkel vagy tanítóként az osztályunkkal.

Szigeti Réka

egészségfejlesztő szakpszichológus, gyerektréner,

a Sulinyugi (www.sulinyugi.hu) program

szakmai vezetője

NE JÁTSSZATOK HÁBORÚT!

A II. D osztályba hétfő reggel új tanuló érkezett. A szőke hajú, copfos kislány picit megszeppenve, a tanító néni kezét fogva lépett be a tanterembe.

A padokban ülő gyerekek nem értették, hogy miért jött a tanév közepén a kislány éppen az ő iskolájukba, de nagyon kíváncsiak voltak rá, és izgatottan figyelték, ahogy a tanító néni a helyére kísérte, majd beszélni kezdett.

– Gyerekek, köszöntsétek az osztály új tanulóját, Marikát!

– Szia, Marika – mondták a gyerekek kórusban.

Marika az egyik hátsó padba ült le, Kamilla mellé, és halkan köszönt vissza a gyerekeknek.

– Sziasztok.

– A mai első óra ugyan matematika lenne – szólalt meg ismét a tanító néni –, de most inkább beszélgessünk egy kicsit, és ismerkedjünk meg Marikával!

– Miért jött a mi osztályunkba Marika? – kérdezte Dávid.

– Sajnos szomorú oka van annak, hogy Marika csatlakozott hozzánk. Tudjátok, ő Ukrajnából érkezett, egy hozzánk közeli, szomszédos országból. A családjával, a szüleivel és a testvérével egy kisvárosban éltek, viszont néhány héttel ezelőtt az országban háború kezdődött, és most nem biztonságos ott maradni, ezért jött hozzánk az anyukájával és a pici öcsikéjével.

– Mi az a háború? – kérdezte Patrik.

– Én tudom, láttam a tévében – szólt közbe Miklós –, az emberek lövöldöznek, és harcolnak egymással.

– Tanító néni, tényleg ez a háború? – kérdezte Fanni.

– Hiszen ez nagyon ijesztő – tette hozzá Gréta.

– Tényleg ez, még bombákat is dobnak egymásra – kiabált be Laci.

Marika tágra nyílt szemekkel figyelte az új osztálytársait, majd kérdőn nézett a tanító nénire, kíváncsi volt, hogy mit válaszol a sok kérdésre.

– Gyerekek, nyugodjatok meg – mondta a tanító néni –, minden kérdésetekre válaszolok, csak vegyük szépen sorba őket. A háború valóban ijesztő és nagyon szomorú dolog. Kicsit olyan, mint azok a játékok, amiket a fiúk szoktak játszani a számítógépen.

– Én is szoktam olyat játszani, lehet lövöldözni, van vér meg küzdelem, és meg is halnak a katonák, ha nem játszom elég ügyesen – mondta Laci.

– Igen, gyerekek – folytatta a tanító néni –, valóban ilyen a háború, harcolnak egymással a katonák, de sajnos ez nem játék, mert ezekben a harcokban igazából megsérülnek, és sokszor meg is halnak az emberek. Ez pedig nagyon szomorú.

– Miért van háború? – kérdezte Detti.

– A háborúnak sok oka lehet: vannak, akik területért, hatalomért háborúznak, de olyan is előfordult már a történelemben, hogy kincsekért fordultak egymás ellen az emberek – magyarázta a tanító néni. – Viszont én úgy gondolom, hogy a háború nem megoldás, sokkal fontosabb lenne, ha az egymással szemben álló vezetők inkább megbeszélnék a problémákat, és valamilyen közös megállapodásra jutnának. Ti mit gondoltok erről?

– Szerintem sem jó az senkinek, ha el kell hagyja az otthonát, mint most Marika, vagy ha a családtagjainknak harcolni kell, és megsebesülnek – válaszolt Kamilla.

– Én azt hiszem, most már inkább kerülni fogom a háborús játékokat, mert ez tényleg nagyon szomorú, nem hittem, hogy igazából is van háború – mondta kissé elszontyolodva Feri.

Marika érdeklődve hallgatta az új osztálytársait, jólesett neki, hogy a gyerekek együttéreznek vele ebben a nehéz helyzetben.

– Tudjátok – szólalt meg hirtelen Marika –, amikor elkezdődött a háború, még aludtam. Csak a szirénák hangjára ébredtem fel, és nem tudtam, mi történt. Anyukám bejött a szobámba, és azt mondta, hogy gyorsan öltözzek fel, mert valami nagy baj történt, és el kell jönnünk otthonról. Nem értettem, mi történt, de utána anyukám elmagyarázta, hogy veszélyben vagyunk, és biztonságos helyre kell menekülnünk. Így érkeztünk meg ide, de sajnos apukám nem tudott velünk jönni, mert neki segíteni kell a katonáknak megvédeni a várost.

Nagy csend lett az osztályban, a gyerekek őszintén sajnálták Marikát és a családját, és nem is tudták, hogy mit mondjanak neki, hogyan vigasztalják, vagy miként segítsenek.