Terror
1918–1919

Forradalmárok,
ellenforradalmárok, megszállók

Szerkesztette:
Müller Rolf
Takács Tibor
Tulipán Éva

részlet

Budapest, 2021

MODERN MAGYAR TÖRTÉNELEM
Sorozatszerkesztő:
Ablonczy Balázs és Müller Rolf

© Szerzők, 2019
Szerkesztés © Müller Rolf, Takács Tibor, Tulipán Éva, 2019

© Jaffa Kiadó, 2019
Minden jog fenntartva!

Felelős kiadó Rados Richárd
Felelős szerkesztő Nemes Krisztián
Borítóterv Hegyi Péter

ISBN 978 963 475 537 1

Jaffa Kiadó • jaffa.hu

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Előszó

Amikor az első világháború végén a frontokon elhallgattak a fegyverek, még csak sejteni lehetett, hogy a küzdelem résztvevői és a hátországok civil lakossága micsoda megpróbáltatásoknak fog elébe nézni. Magyarországon a következő szűk egy év sűrű politikai elitváltásokat, forradalmat, tanácsköztársaságot, ellenforradalmat hozott, miközben a Nagy Háború küzdelmeiből szerencsésen kimaradók jó része is megtapasztalta az erőszak tombolását.

Jelen kiadvány 1918–1919 egymást viharos gyorsasággal követő eseményeit vizsgálja, elsősorban a társadalmi erőszak nézőpontjából. Gerincét az Erőszaktörténeti Munkacsoport és az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára rendezésében 2018. november 22-én rendezett „Terror 1918– 1919. Forradalmárok, ellenforradalmárok, megszállók” című konferencia előadásaiból készült tanulmányok adják. Az írások két fő irányból közelítenek a háborút követő turbulens időszakhoz. Egy részük az éppen ekkor széteső Osztrák– Magyar Monarchia vidéki, illetve a későbbi határokon túlnyúló, magyarlakta területein zajló események bemutatásával a kutatások Budapest-központúságát igyekszik árnyalni. Más tanulmányok – mint arra az alcím is utal – az események egy-egy szereplőjére fókuszálnak; azok életútjának, tevékenységének bemutatása mellett a köztudatban élő, különböző emlékezetpolitikák által erősen eltorzított kép elemzésére, plasztikusabbá tételére, olykor megkérdőjelezésére vagy korrekciójára vállalkoznak.

A tanulmánykötet tárgya jól illeszkedik a kiadó könyvsorozatába, amely a 20. századi magyar történelmet tudományos igényű és közérthető formában mutatja be. Ebben a társadalmi erőszak szűkebb témaköre az elmúlt néhány évben számos munkával gazdagodott. Friss, 2019-es kiadvány például Cserényi-Zsitnyányi Ildikó Aknamunka. Szabotázsperek a Rákosi-korszakban című műve; tavaly jelent meg Pető Andrea Elmondani az elmondhatatlant. A nemi erőszak története Magyarországon a II. világháború alatt című könyve; 2017-ben pedig a tanulmánykötet egyik szerkesztője, Müller Rolf jelentkezett Az erőszak neve: Péter Gábor. Az ÁVH vezetőjének élete című monográfiájával.

A kötet szerkesztői 2014-ben hozták létre az Erőszaktörténeti Munkacsoportot, amelynek célja az 1945 utáni magyar történelem kutatása, a korszak mindennapi tapasztalatához tartozó nyílt és rejtett, strukturális erőszak elemzése. A csoport ezen belül is kiemelt figyelmet szentel az erőszak reprezentációinak és azok „emlékezeti helyekhez” kapcsolódó vizsgálatának. A munkacsoport első tudományos tanácskozását 2014. május 28-án a Hadtörténeti Intézet és Múzeumban rendezte meg „Az erőszak emlékezete. Személyek, intézmények, módszerek a 20. század második felében” címmel. A Jaffa Kiadóval és a Pázmány Péter Katolikus Egyetem Történettudományi Intézetével közös szervezésben tartott második konferenciára 2016. október 6-án került sor, ennek anyagából a munkacsoport tagjai által szerkesztett kötet 1956: erőszak és emlékezet címmel 2017-ben látott napvilágot a Jaffa Kiadónál.

A 20. századi politikai-társadalmi erőszak kutatása napjainkban reneszánszát éli. Itthon és külföldön is számos új szempontú kiadvány foglalkozik elméleti hátterével és transznacionális vagy regionális szintű összehasonlító elemzésével.1

A társadalmi erőszak kutatása az 1960–70-es években vett nagy lendületet, amikor (nem függetlenül saját tapasztalataiktól) a jelenséget elsősorban a tömegmegmozdulások kontextusában elemezték olyan neves történészek, mint Eric Hobsbawm vagy Charles Tilly.2 A vallási erőszakról szóló, szintén ekkoriban megjelent alapvető könyvében Natalie Zemon Davis a tömegerőszak „hidraszerű szörnyére” vonatkozó kutatások tapasztalatait összegezve megállapította, hogy a zavargásban részt vevő, erőszakosan megnyilvánuló tömegek „politikai és erkölcsi hagyományaik hatására lázadnak fel, amelyek legitimálják, sőt kiváltják az erőszakot”.3 E kutatások nyomán az erőszakot többé már nem tekinthetjük véletlenszerűnek és korlátlannak, sokkal inkább olyan jelenségnek, amely „megadott célpontokra irányul, és a büntetések, a destruktív formák hagyományos repertoárjából merít”.4 Davis tehát az erőszak megnyilvánulásait nem rendkívüli eseményekként vizsgálta, hanem azokat a közösség értékeinek és mindennapi gyakorlatainak kontextusába helyezve arra kereste a választ, hogy az erőszak milyen szerepet játszott, mennyire volt elfogadott a társadalomban.5

A 20. század elhúzódó fegyveres konfliktusainak következményeiről szociálpszichológiai szempontból megállapítható, hogy azok „dehumanizáló hatása, az erőszak, a kiszolgáltatottság kumulálódó tapasztalata súlyos stresszállapotokat, lelki megbetegedéseket, traumákat okozott” a résztvevőknél. Ám „a háború lelki következményei nem csupán a frontokon harcoló, a hátországban szolgáló vagy hadifogságba került katonákat, hanem a családokat, a közeli és távolabbi hozzátartozókat, a civil lakosság tömegeit is sújtották”.6

Az első világháború emlékezetének elemzésekor George L. Mosse megállapítja, hogy nem pusztán „a háború, hanem a vereség, a forradalom és a területi amputáció háború utáni tapasztalata volt az, ami Közép-Európa történelmét e pusztító örökséggel terhelte meg”.7 A Robert Gerwarth és John Horne által szerkesztett kötet szerzőinek újszerű nézőpontú elemzése bemutatja, hogy a háború végén „összeomló államok által hagyott vákuum” hogyan nyitott teret a hagyományos katonai alakulatok mellett vagy helyett fellépő paramilitáris tevékenység és az azzal együtt járó politikai vagy fegyveres erőszak terjedésének.8

Benjamin Ziemann ugyanakkor a németországi háborús veteránegyletek és a veteránok pacifista és szociáldemokrata mozgalmakban való részvételének alapos elemzésekor rámutatott arra is, hogy a volt katonák háborús tapasztalatából messze nem következett a zaklatott békeidőben a radikalizálódás és a szélsőjobboldali mozgalmakhoz való csatlakozás, sőt kifejezetten gyakori volt körükben mindennemű erőszak elutasítása és a háborúellenes irányultság.9

Robert Gerwarth értékelése szerint is kisebbségben voltak a háborús veteránok körében az általa „paramilitáris aktivistáknak” nevezett radikális, erőszakos cselekedetekre hajló személyek, ám ezt szervezettségükkel és nemzetközi kapcsolataikkal gyakran sikerrel tudták ellensúlyozni.10 A háborút megjárt és az utánuk felnövő generáció (amelyet, tehetjük hozzá, kisgyermekként ugyanúgy vagy talán még mélyebben traumatizált a háború) egymásra hatása, illetve a vereségre, az azt követő káoszra és forradalmakra adott reakciója Közép-Európa számos területén további radikalizálódáshoz vezetett, amely a második világháború előtti és alatti szélsőjobboldali mozgalmakban realizálódott.11

Jelen tanulmánykötet a 20. században több hullámban továbbgyűrűző erőszak „sűrűsödési időszakának” tekinthető hónapok történéseinek bemutatásával számos, Közép-Európában és a Kárpát-medencében, valamint a magyar történeti tudatban és kollektív emlékezetben máig ható probléma forrásvidékére kalauzol. Ezzel – legalábbis a könyv szerkesztői bíznak benne – a megértést, az elfogadást és traumatikus közelmúltunk feldolgozását is elősegítheti.

Hivatkozott irodalom

Bloxham – Gerwarth, 2011 • Donald Bloxham – Robert Gerwarth (eds.): Political Violence in Twentieth-Century Europe. Cambridge University Press, Cambridge.

Davis, 2001 • Natalie Zemon Davis: Az erőszak rítusai. In: Uő: Társadalom és kultúra a kora újkori Franciaországban. Fordította: Csaba István – Erdősi Péter. Balassi Kiadó, Budapest, 139–167.

Erős, 2015 • Erős Ferenc: Háború és forradalmak: a trauma és az erőszak szociálpszichológiai megközelítésben. In: Tomka Béla (szerk.): Az első világháború következményei Magyarországon. Országgyűlés Hivatala, Budapest, 137–164.

Gerwarth – Horne, 2018 • Robert Gerwarth – John Horne (szerk.): Háború béke idején. Paramilitáris erőszak Európában az első világháború után. L’Har-mattan, Budapest.

Gyáni, 2017 • Gyáni Gábor: Kollektív erőszak és társadalmi mozgalmak. Fogalmi és historiográfai vázlat. In: Müller Rolf – Takács Tibor – Tulipán Éva (szerk.): 1956: erőszak és emlékezet. Tanulmányok. Jaffa, Budapest, 9–24.

Heitmeyer – Hagan, 2003 • Wilhelm Heitmeyer – John Hagan (eds.): International Handbook of Violence Research. Springer, Dordrecht–Boston–London.

Mosse, 1990 • George L. Mosse: Fallen Soldiers. Reshaping the Memory of the World Wars. Oxford University Press, Oxford.

Pabis, 2015 • Pabis Eszter: Az interdiszciplináris erőszakkutatás eredményeiről és problematikájáról. In: Uő (szerk.): Az erőszak reprezentációi. Debreceni Egyetemi Kiadó, Debrecen, 7–22.

Tomka, 2018 • Tomka Béla: Erőszak a történelemben: jelentések és hosszú távú trendek. Aetas, 33. (2018) 3, 170–185.

Ziemann, 2013 • Benjamin Ziemann: Contested Commemorations. Republican War Veterans and Weimar Political Culture. Cambridge University Press, Cambridge.

Jegyzetek

1A téma átfogó elemzését lásd például Heitmeyer – Hagan, 2003; Bloxham – Gerwarth, 2011; Pabis, 2015; Tomka 2018.

2Erőszakkal foglalkozó munkásságukat részletesen bemutatja Gyáni, 2017: 9–15.

3Davis, 2001: 140.

4Davis, 2001: 141.

5Davis, 2001: 166–167.

6Erős, 2015: 137–138.

7Bővebben lásd Mosse, 1990. Idézi: Gerwarth – Horne, 2018, különösen 71–92.

8Gerwarth – Horne, 2018, különösen 13–32.

9Gerwarth – Horne, 2018: 72. Részletesen lásd: Ziemann, 2013.

10Gerwarth – Horne, 2018: 91.

11Gerwarth – Horne, 2018: 92.

Lönhárt Tamás

Mert tiéd a hatalom…?

Erdély, Bánság és Partium a változó hatalmi intézmények örvényében (1918–1920)

Jelen tanulmány egy sajátos, erőszaktörténeti elemeket is magában foglaló perspektívából közelít az erdélyi többnemzetiségű régió közösségeinek azon eseményeihez, amelyek a „hosszú 1919-es évben” történtek, és amelyek immár egy évszázada történeti és emlékezetpolitikai viták kereszttüzében állnak. „Hosszú 1919-en” a szerző az 1918. október 16. (I. Károly császár – IV. Károlyként magyar király – ekkor fordult kiáltvánnyal „népeihez”) és 1920. április 2. (az Erdélyi Kormányzótanács feloszlatásának a napja) közötti időszakot érti. Ezen történeti intervallum elemzése során a magyar, román, sváb és szász közösségekre összpontosítottuk a figyelmünket, amelyek egyidejűleg önnön sorsukat meghatározni igyekvő alanyként, valamint rajtuk kívül álló hatalmi entitások akaratának tárgyaként is megjelentek. A tanulmány a következő kérdésekre keresi a választ: a hatalom legitimitásának 1918 végi átértelmezése milyen mértékben határozta meg a legitim erőszakhasználat dinamikáját és a korszak sajátos erőszakszerveinek kialakulását? Mennyiben lettek külső erők kényszerének tárgyai az erdélyi és bánsági népek önrendelkezését megtestesítő nemzeti tanácsok? Jelentkezett-e és milyen konkrét formákat öltött az Erdélyben domináns pozícióba kerülő románság részéről a többi közösség gazdasági-társadalmi depozicionálása, intézményhálójának dekonstrukciója (vagyis azok a jelenségek, amelyek 1920. június 4. után meghatározóvá váltak a többség és kisebbség viszonyrendszerében)? A „nemzetek önrendelkezésének” elvét milyen más legitimitás-diskurzusok írták felül sikerrel? Milyen alapvető logika vitte döntésre az „1919-es játszmát” – „ott és akkor”, azaz Erdélyben, a Bánságban és a Partiumban? Mikor és hogyan oldották fel a nemzetállami központosító törekvések, valamint a regionális és/vagy etnikai önrendelkezés szubszidiáris projekcióját megtestesítő intézmények között az 1919 elején fennálló „hatalmi kettősséget”? Melyek voltak a valószínűsíthető mozgatórugói az 1919-es eseményeknek, amelyek később – politikai motivációktól sem mentesen – etnikai atrocitásokként (is) értelmeződtek?

Legitimáció, legitim erőszak és az Osztrák–Magyar Monarchia végnapjai

1918–1919 egyik meghatározó folyamata volt, hogy az Osztrák–Magyar Monarchia alkotmányos, parlamentáris államhatalmának addigi kizárólagos legitimitása megkérdőjeleződött, majd megszűnt, ezzel párhuzamosan pedig az új hatalmi alakulatok és utódállamok a legitim erőszak alkalmazása fölötti monopólium megszerzésére törekedtek. Véleményünk szerint a folyamatban jelentős szerepet játszott az uralkodó 1918. október 16-án kiadott, „Hűséges osztrák népeimhez…” kezdetű manifesztuma, amelyet másnap közölt a Wiener Zeitung, majd onnan átvette a Budapesti Hírlap is.1 Az uralkodó akaratát mint a politikai legitimitás forrását statuáló irat teljesen átértelmezte a központi államhatalom intézményeinek addigi kizárólagos legitimitását. Azon „alapelveknek a szellemére” hivatkozva, „amelyeket a szövetséges uralkodók békejavaslatukban magukévá tettek”, kijelentette, hogy a birodalom „népeinek akaratához képest szövetségi állammá alakul át, amelyben minden néptörzs saját külön állami közösséget alkot letelepülési területén”. Miközben rögzítette, hogy a fenti deklaráció „a magyar szent korona országainak integritását semmi tekintetben sem érinti”, egyértelműen síkra szállt a mellett, hogy „minden nemzeti külön államnak biztosítja önállóságát”. A kiáltvány így ellentétes törekvések hivatkozási forrásává válhatott, hiszen a föderalizálás útját követő, a területi integritást védő, ugyanakkor a nemzetállami önállóságot mint immár legitim törekvést követő csoportok is idézhettek belőle saját céljaiknak megfelelő gondolatokat. Ráadásul az uralkodó kinyilvánította: „amíg ez az átalakulás törvényes úton végbemegy, a meglévő intézmények a közérdek megvédése végett változatlanul fönnmaradnak”. Tehát az alkotmányos parlamentáris felhatalmazással rendelkező kormányhatalom jogosítványait is fenntartotta, akkor, amikor a birodalom nemzetei legitim módon törekedhettek ugyanazon jogkörök gyakorlására az immár uralkodói jóváhagyással és széles jogkörrel felruházott nemzeti tanácsok keretei között. „A népeket, amelyek az önrendelkezés jogán az új birodalom építményének részei, fölhívom, hogy nemzeti tanácsaik útján vegyenek részt a nagy munkában […] a népek érdekeit egymással szemben és a kormánnyal való érintkezésben érvényre juttassák” – áll a császár és király manifesztumában (kiemelés tőlem – L. T.).

Azzal, hogy a közrend fenntartásának feladatát a nemzeti tanácsokra ruházta át, a „Völkermanifest” megfosztotta az erőszak legitim gyakorlásának monopóliumától a bécsi és budapesti kormányokat. A nemzeti tanácsok – az általuk létrehozott és működtetett nemzeti gárdák által – immár a legitim erőszak kizárólagos gyakorlására tarthattak igényt az önrendelkezés elve alapján „saját autoritásuk alatt álló területnek” tekintett országrészekben. Pontosan ez következett be, amikor 1918. október 31-én a Krakkói Katonai Parancsnokságot átadták a Lengyel Likvidációs Bizottságnak, a K.u.K. flottát pedig a Délszlávok Nemzeti Tanácsának. Másnap az Ukrán Nemzeti Tanács átvette a Lemberg városa feletti ellenőrzést, míg Sarkotić vezérezredes, Bosznia-Hercegovina kormányzója átadta a hatalmat a Bosnyák Nemzeti Tanácsnak. Ugyancsak november 1-jén a Román Nemzeti Tanács bejelentette, hogy az október 16-ai uralkodói rendelet alapján igényt tart az ország románok lakta területeire, ahol a Román Nemzeti Gárda felel a közrend biztosításáért. November 6-án a Bukovina feletti ellenőrzést az Ukrán Nemzeti Tanács és a Román Nemzeti Tanács képviselői megkapták Erzdorf gróftól.

A különböző nemzeti gárdák a közrend fenntartására jöttek létre (gondoljunk csak a Iuliu Maniu leszerelt tüzérezredes által szervezett Román Nemzeti Gárda egységeinek működésére Bécsben), ám gyakorlatilag az államhatalom központi szerveivel párhuzamosan létező hatalmi entitások, azaz a nemzeti tanácsok erőszakszerveivé váltak. Így a Román Nemzeti Gárda egységei is sikerrel tartottak igényt a legitim erőszak gyakorlására, amelyet csak felerősített a Román Királyi Hadsereg erdélyi felvonulásának kezdete. Ezzel szembeállítható, teljes értékű magyar hadsereg az 1918–1919-es időszak kezdeti szakaszában nem létezett. Önálló magyar haderő még a Károlyi Mihály vezette kormány első hadügyminisztere, Linder Béla alatt sem állt fel, annak szervezése végül csak Bartha Albert és Böhm Vilmos, majd Stromfeld Aurél nevéhez fűzve későn (vagy elkésve) indult meg.2 Míg 1918 októberében a frontról hazatérő osztrák és magyar katonák nagyobb része semmiféle nemzeti (állami) érdekű fegyverhasználatra nem volt fogható, kisebb részük pedig a pártok politikai erőszakszerveibe szivárgott át, addig a Bécsben és Prágában tevékenykedő erdélyi román politikusoknak és katonatiszteknek sikerült rendezett egységeket szervezniük a közös haderő román nemzetiségű katonáiból. A Román Nemzeti Gárda mindkét nagyvárosban sikerrel lépett fel a közrend fenntartása érdekében, presztízst és hiteles politikai fellépést biztosítva a később az említett politikusok által is szervezett és vezetett Román Nemzeti Tanácsnak. A Román Nemzeti Gárda magja Iuliu Maniu, Traian Popa és Ion Boeriu vezetésével Bécsből Aradon át vonult Erdélybe, hogy ott a román lakta településekről kiindulva – egyre növekedő létszámmal – mind nagyobb terület felett biztosítsa autoritását, és ezzel lényeges szerepet játsszon az 1918–1919-es időszakban.3

Károly császár és király 1918. október közepén közzétett koncepciója, azaz a megegyezéses, az uralkodóház iránt lojális társnemzetek közötti föderatív megoldásra tett kísérlet nem csupán nem váltotta be a hozzá fűzött (felettébb idealista és a korszellemet meghatározó nacionalizmusok valódi célrendszerével nem számoló) reményeket, de éppen az eredendő célkitűzéssel ellentétes centrifugális erőknek kedvezett, legitimitást és intézményes kereteket nyújtva nekik. Az uralkodói akaratra hivatkozva összehívott nemzetgyűlések a wilsoni elvek alapján szuverén nemzetállamok létrejöttét határozták el. 1918. október 28-án Prágában a Cseh-Szlovák Nemzeti Tanács kikiáltotta a Csehszlovák Köztársaságot, másnap Zágrábban a Horvát-Szlavón Nemzetgyűlés kimondta a „szlovének, horvátok és szerbek államának” megalakulását. Ugyanakkor nem csupán a Monarchia föderatív átalakítása és megőrzése került veszélybe, hanem maga az alkotmányos monarchia mint államszervezési forma is. Azt követően, hogy Bécsben a köztársaságpárti tömegmozgalom hatalomra juttatta Karl Renner koalíciós kormányát, és 1918. október 30-án megalakult – a rövidesen formailag is köztársasággá váló – Német-Ausztria4, a monarchia intézménye már semmiféle tényleges hatalommal nem rendelkezett.

Budapesten 1918. október 31-én a Magyar Nemzeti Tanács (formailag a koalíciót alkotó három párt) politikai bizalmát élvező Károlyi Mihály vezette kormány megalakulásával szintén átlépte a Rubicont: gyakorlatilag a köztársasági államszerveződést célzó erők kezébe került a hatalom. A (nép) köztársaság kikiáltásával egy időben, 1918. november 16-án az Országgyűlés Képviselőháza feloszlottnak nyilvánította magát, a Főrendiház pedig ugyanezen a napon berekesztette a tanácskozásait.5 Mivel Károlyi Mihály köztársasági elnökségének időszakában népképviseleti szerv nem jött létre, a magyar állam törvényhozói jogkörét maga a kormány gyakorolta. E körülmények tükrében felértékelődött az alternatív hatalmi legitimációforrást jelentő, egyben a döntéshozás folyamatában kontrollhatalmat gyakorló Budapesti Munkás- és Katonatanács szerepe. Választott törvényhozó szerv csupán az 1919. március 21-én kikiáltott Tanácsköztársaság idején jött létre – az áprilisban megválasztott és júniusban összeülő Tanácsok Országos Gyűlése. A kommün bukása (augusztus 1.) után aztán az 1920 januárjában megtartott választásokat követően jött létre az egykamarás nemzetgyűlés.

A Tanácsköztársaság időszakában a proletárdiktatúra bevezetése és az egységes hatalomgyakorlás intézményesítése céljából a Magyarországi Szociáldemokrata Párt (MSZDP) 18 egyesült a Kommunisták Magyarországi Pártjával, egységes állampártot hozva ezzel létre. A Tanácsköztársaság összeomlásával ez a szervezeti egység megszűnt, a szociáldemokraták pedig igyekeztek eltávolítani magukat a diktatúra időszakának emlékezetétől. Mindezek tükrében lényeges körülményt jelent, hogy a Román Nemzeti Tanács által előkészített gyulafehérvári román nemzetgyűlés keretében közösen fejtette ki tevékenységét a polgári liberális és nacionalista doktrína híveit egyesítő Román Nemzeti Párt, valamint a Magyarországi Szociáldemokrata Párt román vezetőinek csoportja.

A magyarországi román pártok és a Monarchia összeomlása

A Román Nemzeti Párt (RNP) a dualizmus időszakában a magyarországi román nemzeti közösség képviselete és politikai integrációja érdekében tevékenykedett a magyar államszervezet és az alkotmányos parlamentarizmus keretei között. A 20. század elején, a kiegyezést meg nem történtnek tekintő, passzivista korszak lezárását követően a román elit stratégiája lényeges fordulatot vett, és attól kezdve a fennálló politikai rendszer keretei között próbált megoldást találni a kisebbségi lét alapkérdéseire. Az 1918. október 12-én az RNP által közzétett nagyváradi nyilatkozat azonban már új koncepciót tükrözött: a dualista monarchia román nemzetiségű lakosainak nevében a párt fenntartotta magának az önrendelkezés jogát. Október 18-án, a budapesti országgyűlésen Alexandru Vaida-Voevod már a nemzeti önrendelkezés elvének gyakorlását követelte a magyarországi románok számára – akiket szerinte kizárólagosan az RNP képviselt.

A román szociáldemokraták, akárcsak Karl Renner vezette osztrák elvtársaik, távol álltak mindenféle szovjet típusú radikális internacionalizmustól. Ezt maga Kun Béla is megtapasztalhatta 1918 novemberének második felében, amikor Bécsben átadta Lenin személyes üzenetét, és megpróbálta megnyerni Friedrich Adlert a kommunizmus ügye számára. Adler azonban, akárcsak Otto Bauer, Karl Renner és más osztrák szociáldemokrata vezetők, alapvetően kételkedtek a lenini projekt sikerében. „Ausztriában nem a szocializmus van napirenden, hanem a demokratikus köztársaság felépítése a császárság romjain. Amit az oroszok vérrel és szenvedéssel érnek el, azt ők demokratikus eszközökkel fogják kivívni. Aki pedig felelőtlen és kilátástalan megmozdulásokra biztatná az osztrák munkásokat, az egyszerűen kalandor, a munkásosztály ellensége” – fogalmazott Kun Béla biográfiájának szerzője.6

A román szociáldemokraták az Osztrák–Magyar Monarchia összeomlásának időszakában lassan kikristályosodó álláspontjukat arra a meggyőződésükre építették, hogy együtt és egy időben megvalósítható a munkásság és parasztság társadalmi, gazdasági felemelése és a népnek nemzetként való emancipációja, minden elnyomástól való felszabadítása. Azaz a nemzeti önrendelkezés a nép felemelkedésének lényegi elemeként jelent meg elképzelésükben. Nézetük szerint a román nemzetiségű munkásokat és agrárproletariátust meg kellett ismertetni a román irodalmi nyelvvel és irodalommal, illetve a nép történelmi múltjával. Ennek egyik kereteként mindenütt intézményesíteni kellett a román szakszervezeti csoportokat és pártszekciókat – vallotta Iosif Jumanca, a román szociáldemokraták egyik meghatározó vezetője.7

1918 októberében a román nép egyetlen államalkotó közösségként történő egyesítése már alapelvként jelent meg a szociáldemokratáknál, méghozzá úgy, hogy az egység keretei közt a többség akarata érvényesüljön. Ezért az egyenlő és titkos választójog kiterjesztését követelték, a népjólét biztosítása érdekében pedig az oktatási intézményháló kiterjesztését, valamint radikális földreform és adóreform bevezetését látták szükségesnek. Egyetértettek az MSZDP kiáltványával, amely egyenlő állampolgári jogokat ígért minden együtt élő nemzeti közösség tagjának, azt remélve, hogy saját hazájuknak tekintik majd Magyarországot. Román értelmezés szerint az MSZDP 1918. október 13-án tartott rendkívüli kongresszusán Kunfi Zsigmond már arról beszélt, hogy amennyiben nem sikerül a jogegyenlőséget biztosító új államszervezet létrehozása, a pártnak el kell ismernie a más nemzetiségű elvtársaiknak a magyar államtól való elszakadás jogát is.8 Ion Flueraş és Iosif Jumanca ellenezte a szociáldemokraták és a polgári pártok koalíciós fellépését, azzal érvelve, hogy utóbbiak a polgárság érdekeinek átmentésén fáradoznak, és ennek érdekében a magyar állam integritásának jelszava mögé bújva keresnek legitimációs forrást, amely az MSZDP-t is magával ragadhatja.9 Ekkor még lehetségesnek tartották a szubszidiáris államkeretek intézményesülését, azaz egy olyasfajta önrendelkezést, amely a románok lakta magyarországi területekre, Erdélyre, Bánságra, Bukovinára, valamint később Besszarábiára és a Román Királyságra is kiterjeszthető föderatív államszervezet keretei között valósulhatott volna meg.

1918. október 29-én Budapesten került sor a román szociáldemokraták és az RNP képviselőinek egyeztetésére, amely után – az uralkodó kiáltványára hivatkozva – bejelentették: a másnap megalakuló Román Nemzeti Tanács kizárólagos jogot formál Magyarország románok lakta területeinek közigazgatása fölött, és a budapesti kormánnyal, illetve a Magyar Nemzeti Tanáccsal egyenrangú legitimitású szervezetként értelmezi saját magát.10 A Román Nemzeti Tanács, amelyet hat szociáldemokrata és hat nemzeti párti képviselő alkotott,11 1918. október 31-én áthelyezte központját Aradra, ahol a kinyilvánított elveket rögvest át is ültette a gyakorlatba: elkezdte elmozdítani a magyar közigazgatás képviselőit, és egyedüli legitim erőszakszervnek a Román Nemzeti Gárda egységeit tekintette – egyelőre a románok lakta területeken.

Mindezzel együtt a román szociáldemokraták novemberben még nem voltak teljesen meggyőződve arról, hogy a progresszívnek ítélt Károlyi Mihály vezette Magyarországgal szemben a Román Királyság lenne a céljaik elérésére alkalmas államkeret. Lényeges szempont volt ugyanakkor, hogy az utóbbi keretei között a román nép egészének együttes felemelésén munkálkodhattak a jövőben. Ion Flueraş és társai Károlyi Mihályt „tisztességes szándékoktól vezetett, őszinte politikusnak” tartották, aki ugyanakkor saját kormányát sem tudta kézben tartani és következetesen vezetni, már csak azért sem, mert nem tudhatott maga mögött egy tömegpártot, így más pártok és politikai közösségek játszmáinak tárgyává vált.12 Különösen aggasztotta a román szociáldemokratákat az a tény, hogy az erdélyi intézmények élén a Károlyi Mihály-féle Magyar Nemzeti Tanáccsal ellentétes meggyőződésű személyek befolyása is érvényesülhetett, és véleményük szerint a magyar szociáldemokraták is foglyává váltak a területi integritást mint alapelvet hangoztató politikai diskurzusnak. A Jászi Oszkár és a Román Nemzeti Tanács közötti tárgyalásokon Apáthy Istvánt csak „megfigyelőként” voltak hajlandók megtűrni, máskülönben távolmaradásukkal fenyegetőztek. Bokányi Dezső nyílt kiállása a Jászi-féle terv mellett végül arra a következtetésre juttatta őket, hogy a magyar szociáldemokraták a polgári nacionalizmus útjára léptek.13

November 13. után a román szociáldemokraták egyértelműen a Román Királyság keretei közötti egyesülést tartották követendőnek, noha aggódva tekintettek e jövő felé is. A reakciós, elnyomó rendszerként értelmezett ókirályságbeli viszonyok arra késztették őket, hogy egyelőre Erdély, a Bánság, a Kőrösvidéke, Máramaros és a magyarországi román lakta területrészek autonóm egységének megőrzése mellett álljanak ki mindaddig, amíg kellő biztosítékot nem kapnak arra, hogy Románia valóban demokratikus államszervezetté válik, radikális földreformot hajtanak végre, és intézményesülhet a népakarat.14 Ezen fenntartásaikkal együtt, egységben a Román Nemzeti Párt vezetőivel, Iosif Jumanca és Ion Flueraş hozzájárultak az 1918. december 1-jén Gyulafehérváron tartott román nemzetgyűlés határozataihoz, amely a Román Királysággal való egyesülés mellett egy sor biztosítékot is tartalmazott.15 Meggyőződésükké vált: távolmaradásuk esetén hosszú évtizedekre elvesztették volna a román néptömegek támogatását.

1918. december 2-től az új nevet választó (Erdélyi Szociáldemokrata Párt – Partidul Social-Democrat al Transilvaniei) és a központi vezetőséget Budapestről Nagyszebenbe átköltöztető szocdemek kulcsszerepet játszottak az Erdélyi Kormányzótanács (Consiliu Dirigent) tevékenységében. Ez utóbbi Erdély közigazgatásának ideiglenes központi szerveként, egyféle regionális kormányként alanyi jogon kívánt részt venni a Román Királyság államszervezetébe való integrálással kapcsolatos döntések meghozatalában, azt gondolva, hogy intézményesített jogkörét az új államszervezet keretei között is megtarthatja.16 A román szociáldemokraták szerint az egyesülést követően kellett megkezdődnie a polgári demokratikus átalakulásnak, amely nemcsak a parlamentáris demokrácia megvalósítását, az általános választójog kiterjesztését, valamint a gyülekezési és szólásszabadság érvényre jutását, de a nagyvállalatok társadalmi tulajdonba vételét, a munkások jogainak kiszélesítését, valamint a radikális föld- és adóreform bevezetését is jelentette. Ezzel együtt sem kívántak az orosz bolsevizmus útjára lépni, így a Magyar Tanácsköztársaságban való szocdem szerepvállalás végleges szakadást jelentett a magyar és román szociáldemokrácia között.17

Erdély 1918–1919 – korabeli erdélyi román és ókirályságbeli szempontokból

Az 1918. november 3-án aláírt padovai fegyverszünet és a november 13-án megkötött belgrádi katonai egyezmény között eltelt időszakban a Román Nemzeti Tanács helyzetét alapvetően befolyásolta, hogy november 9-én az új román kormány18 elrendelte a mozgósítást, majd november 10-én, egyetlen nappal a német fegyverszüneti szerződés életbelépése előtt I. Ferdinánd király kiadta a hadba lépésre vonatkozó parancsot. Miután november 12-én Német-Ausztria „demokratikus köztársasággá” alakult, a román vélemény egyértelművé vált: a magyar delegációval történt aradi találkozón, minden érdemi tárgyalás és egyeztetést mellőzve, a Román Nemzeti Tanács Jászi Oszkár tudomására hozta a magyar államtól való teljes elszakadást.19 Ezzel egy időben a magyar kormány küldöttsége aláírta a belgrádi katonai egyezményt, amely a demarkációs vonal erdélyi szakaszát lényegében a Nagy-Szamos–Maros vonalán állapította meg. November 15-én a Román Nemzeti Tanács december 1-jére összehívta a román lakta területek küldötteinek nemzetgyűlését. November 22-én Máramarosszigeten már sikeresen mozgósítottak egy kisebb tömeget, amely román nemzeti zászlókkal felvonulva egy napra szimbolikusan birtokba vette a várost, és kinyilvánította a máramarosi románoknak a Román Nemzeti Tanács döntéseivel való egyetértését.20

A Károlyi-kormány november 24-i kiáltványában az autonómia és a demokratikus szabadságjogok ígéretével még egyszer kísérletet tett a magyar állam területén élő nemzetiségek megnyerésére, azoknak a közös államszervezet keretein belül tartására – sikertelenül. Másnap ugyanis a Szláv Nemzetgyűlés kimondta a dél-magyarországi megyék csatlakozását a délszláv államhoz, és ezzel lényegében megindult a szerb– román verseny a Bánságért. 1918. november 28-án Csernovicban a bukovinai román, német és lengyel nemzeti tanácsok képviselőinek, valamint a ruténok küldötteinek közös kongresszusa határozatot hozott arról, hogy Bukovina feltétel nélkül egyesül Romániával. Ezt távirati úton azonnal közölték a Jászvásáron tartózkodó I. Ferdinánd román királlyal és kormányával is. Ennek a lépésnek azért volt jelentősége, mert a szovjet-orosz katonai jelenléttel szemben a román királyi haderő védnöksége alá helyezte a régiót.21 Nem véletlen, hogy a Romániába akkreditált francia és olasz diplomáciai képviseletek rögtön üdvözölték a döntést. A Román Királyság egyre fontosabb szereplője lett az antant küszöbönálló katonai felvonulásának Szovjet-Oroszország ellen. Éppen Bukovinának a Román Királysággal való egyesüléséről szóló döntést megelőző napon érkezett utasítás Párizsból, a Franchet d’Esperey vezette legfelsőbb parancsnokságról Henri Mathias Berthelot részére, hogy azonnal „lépjen akcióba” Dél-Oroszország területén, és a román hadsereg bevonásával zárják gyűrűbe Szovjet-Oroszországot.22 Mindez felértékelte a román állam geostratégiai értékét az antant előtt.

1918. december 1-jén Gyulafehérváron a román nemzetgyűlés határozatot hozott arról, hogy Erdély, Kőrösvidéke, Máramaros és Magyarország román lakta területei egyesülnek a Román Királysággal. A „nemzetek önrendelkezésének” wilsoni elvére hivatkozva ugyanakkor kimondták, hogy e területek más nemzetiségű lakosainak biztosítani kell kollektív jogait, nyelvi, kulturális és vallásfelekezeti autonómiáját. Emellett kötelezettséget vállaltak a parasztság érdekeivel egybeeső, radikális földreform megvalósítására, valamint a munkásság státusának kodifikációjára is, amely megfelel a „legfejlettebb nyugati ipari államok jogrendjének”.23 A gyulafehérvári gyűlésen létrehozott Nagy Nemzeti Tanács (Marele Sfat Naţional) 1918. december 2-án határozott az Erdély, Bánság és Magyarország román lakta vidékei Kormányzótanácsának (Consiliu Dirigent al Transilvaniei, Banatului şi ţinuturilor româneşti din Ungaria) létrehozásáról és működési szabályzatáról.24 A kormányzótanács az e területek fölötti hatalmi szervként, ideiglenes regionális kormányzati, közigazgatási és népképviseleti testületként határozta meg magát – amiképpen azt a Román Nemzeti Tanács már a gyulafehérvári gyűlés előestéjén felvázolta, ezzel is megnyugtatva a testület szociáldemokrata tagjait, akik a Román Királysággal való feltétlen és azonnali egyesülést fenntartásokkal fogadták.

A kezdetben 15 tagú testület25 még aznap megkezdte tevékenységét: 12 igazgatóságot (Resort), kvázi minisztériumot állítottak fel: Iuliu Maniu a belügy, Vasile Goldiş a vallás- és közoktatásügy, majd az együtt élő nemzetiségek és vallási közösségekkel való kapcsolatok, Ştefan Cicio-Pop a hadügy és a közbiztonság, Alexandru Vaida-Voevod a külügy és a sajtóval való kapcsolatok, Ioan Suciu az alkotmányozás előkészítése, Aurel Lazăr az igazságügy, Emil Haţieganu a törvényelőkészítés és a kodifikáció, Aurel Vlad a pénzügy, Victor Bontescu a mezőgazdaság, Romul Boilă a közmunka, a posta, a távíró és a közellátás, Ion Flueraş a szociális és közegészségügy, Iosif Jumanca pedig az iparfejlesztés területéért lett felelős. Vasile Lucaciu, Octavian Goga és Valeriu Branişte azon a napon távollétük miatt nem lettek nevesítve reszortfelelősként, így egyelőre „tárca nélküli” tagokként, majd a többi tag mellé beosztva tevékenykedtek. A kormányzótanács üléseit december 9-éig Gyulafehérváron tartotta, ezt követően áttette székhelyét Nagyszebenbe, majd 1919 őszén az igazgatóságok Kolozsvárra költöztek. A kormányzótanács itt működött 1919–1920 fordulójáig.26

1918. december 10-én a kormányzótanács határozatot hozott a közigazgatási alkalmazottaknak a román állam melletti hűségeskü letételére vonatkozó kötelezettségéről.27 Másnap közzétett kiáltványában a kormányzótanács hitet tett a gyulafehérvári nyilatkozatok megvalósítása, az egyetemes, általános és titkos szavazati jog bevezetése, a teljes sajtó- és gyülekezési szabadság mellett. A radikális földreform tervezetét is igyekezett a gyakorlatba átültetni 1919 elején. A Budapesten tartózkodó Erdélyi Jánoson keresztül Károlyiékat is tájékoztatták a gyulafehérvári határozatokról és a kormányzótanács létrejöttéről, a magyar kormány azonban a belgrádi katonai egyezményre hivatkozva elutasította a közigazgatás fölötti ellenőrzés átadását az érintett területeken.28 Károlyi Mihály 1918. december 7-én kormánybiztosnak nevezte ki Apáthy Istvánt, aki az Erdélyi Magyar Nemzeti Tanács elnöki tisztségét is betöltötte. December második felében Kolozsvárott elkezdődött a későbbi székely hadosztály magvát adó egység szervezése. A városban 1918. december 22-re összehívott magyar nemzetgyűlés is egyértelműen kinyilvánította, hogy továbbra is a magyar állam részeként képzeli el Erdély jövőjét. Ezt megelőzően a Tordán tartózkodó Neculcea tábornok megüzente az Erdélyi Magyar Nemzeti Tanács vezetőinek, hogy a Román Királyi Hadsereg egységei rövidesen bevonulnak Kolozsvárra. December 23-án Henri Mathias Berthelot tábornok, a Román Királyság területén működtetett francia katonai misszió vezetője jegyzékben közölte a magyar kormánnyal, hogy a román hadsereg felhatalmazást kapott a belgrádi katonai egyezményben meghatározott demarkációs vonal átlépésére. 1918. december 24-én bekövetkezett a város román katonai megszállása. (A környékbeli románok már korábban üzentek a Nyugati Szigethegységben élő, az 1848–1849-es véres összecsapások kapcsán hírhedtté vált mócoknak, akik azt válaszolták, hogy „égnek a vágytól, hogy végre Kolozsváron lássák magukat”.)29

Apáthy István, Henri Mathias Berthelot és Neculcea tábornok között megegyezés született, hogy egy semleges övezetet alakítanak ki a nyugat felé távozó Székely Hadosztály ellenőrzése alatt álló területek, illetve az előrenyomuló Román Királyi Hadsereg által megszállt Dés, Szamosújvár, Kolozsvár városok által képzett vonal között.30 Amiképpen a Bánságban 1918–1919 fordulóján az Arad–Temesvár–Lugos övezetébe felvonuló francia hadsereg egységei biztosították, hogy a szerbek keleti irányú és a románok nyugati irányú bevonulása ne vezessen a két szövetséges közti közvetlen katonai összetűzésig, ugyanúgy román–magyar viszonylatban egy semleges övezet pacifikálhatta volna a kalotaszegi és szilágysági vidékeket, ameddig a békekonferencián nem születik döntés a végleges határokról. Ám nem így történt: Kolozsvár román megszállása után a Román Királyi Hadsereg egységei tovább nyomultak nyugat felé. Az ekképpen elkerülhetetlenné váló, Zilah melletti összecsapásokra hivatkozva, 1919. január 15-én végül Apáthy Istvánt tartoztatták le, Kolozsvárt pedig megsarcolták.31

I. Ferdinánd román király 1918. december 26-án kihirdetett dekrétuma rögzítette a gyulafehérvári román nemzetgyűlés határozatainak első pontjában megnevezett területek egyesülését a Román Királysággal, azaz a határozatok többi pontjának jogi erejűvé tétele egyelőre nem történt meg. A román parlament két háza végül csak 1918. december 29-én fogadta el azt a törvényt, amely kimondta Erdély egyesülését a Román Királysággal.32 Ugyanakkor a kormányzótanács jogkörét „a közügyek vitelére, korlátozott időszakra, ideiglenes és átmeneti” jellegűként határozta meg.33 A kormányzótanács négy miniszteri tárcát kért a központi román kormányban, ám végül csak három, tárca nélküli miniszteri helyet kapott: Alexandru Vaida-Voevod és Ştefan Cicio-Pop

1919. január 21-én tette le a hivatali esküt, Vasile Goldiş pedig 1919 márciusában foglalhatta el a helyét a kabinetben.34 Egy év múlva, 1920 tavaszán már csak két erdélyi tagja volt az Averescu tábornok vezette román kormánynak Vasile Goldiş és Octavian Goga személyében.

Mint említettük, a kormányzótanács először 1918. december 10-én határozott a hűségesküről, 1919. január 28-án pedig már minden felsőbb beosztású közigazgatási alkalmazottat kötelezett annak letételére.35 Február 1-jén már az alacsonyabb beosztású közalkalmazottaknak is előírták a hűségesküt, aki pedig nem volt hajlandó a román állam keretei között dolgozni, azt el kell távolítani hivatalából.36 Ezzel párhuzamosan a kormányzótanács a hatásköre alá tartozó megyék élére román prefektusokat kezdett kinevezni.37 Első körben, 1918. december 29-én Fogaras, Szeben, Hunyad, Fehér, Torda-Aranyos, Beszterce-Naszód, Nagyküküllő kapott új, román elöljárót. 1919 januárjában már Kisküküllő, Maros-Torda, Kolozs, Szolnok-Doboka, Csík, Háromszék és Brassó megyék élén is a kormányzótanács által kinevezett személyek álltak. Március 27-én Szilágy, Szatmár, Bihar, Arad, április 28-án Máramaros, majd 1919. május–júniusban Csanád, Békés, valamint Temes és Torontál megyébe érkezett román prefektus. Udvarhely megye élére ugyanakkor csak 1920. február 4-én kapta meg hivatalos kinevezését (igaz, visszamenőleges hatállyal, 1919. november 1-től számolva) az addig a kormányzótanács küldötteként szereplő Valer Neamţu. A megyei jogú városok (municípiumok) élére a kormányzótanács a polgármesterek helyett a megyeiekétől eltérő jogkörű, de elnevezésében azonos prefektusokat állított: ők Kolozsvárott és Nagyszebenben 1919. január 11-én, Marosvásárhelyen január 16-án, Aradon és Nagyváradon szeptember 23-án, Temesváron pedig október 2-án foglalták el hivatalukat.38

A magyar közalkalmazottak 1919 januárjában először Kolozsvárott, majd Marosvásárhelyen és Szolnok-Doboka megyében sem voltak hajlandók letenni a hűségesküt, és sorra léptek ki hivatali állásukból.39 A Kolozsvárra érkező Patey francia tábornoknál az elmozdított magyar városvezetés és a szociáldemokraták is tiltakoztak, mindhiába: a „fennálló háborús helyzetre” való tekintettel a francia tábornok szükségesnek és méltányosnak tekintette a hűségesküt. 1919. február 15–18. között a városba látogató Sangnier francia alezredes a közhivatali alkalmazottak felvétele és munkába állítása terén tapasztalt nehézségek „túllépéséről” írt – ami azonban nem jelenti azt, hogy ténylegesen megoldódott a kérdés, inkább az valószínűsíthető, hogy a hatóságok számára időközben adódott más, sürgősebb gondok által meghaladottá vált.40 Más területekről szóló jelentések tanúsága szerint ugyanis márciusban a Fehér, majd a Kisküküllő megyei közalkalmazottak jelentették be, hogy kilépnek hivatalukból.41 A helyzettel szembesülő román prefektus a kormányzótanácshoz fordult segítségért, és csak „energikus fellépéssel” tudták biztosítani a közintézmények további működését.

Szatmárnémetit 1919. április 19-én szállta meg a román hadsereg. Nagy Vincét, a Károlyi-kormány volt belügyminiszterét letartóztatták, és túszként Dél-Erdélybe szállították. Visszaemlékezéseiben érzékletesen írta le élményeit és a kormányzótanács egyre szűkülő mozgásteréről szóló tapasztalatait.42 Nagyváradra a román katonaság csak a „csucsai front” összeomlását követően, 1919. április 20-án vonulhatott be. A helyi Román Nemzeti Tanács nyomban igyekezett átvenni a közigazgatás feletti ellenőrzést. A kormányzótanács által kiküldött Aurel Lazăr április 24-én érkezett meg a városba, s Coriolan Popot nevezte ki a város és Bihar megye prefektusának. A hűségeskü kötelező letétele után a hivatali nyelv a román lett, a közhivatalnokok számára kötelező nyelvkurzust vezettek be. Nagykárolyt 1919. április 27-án szállták meg a románok. Az előző nap Szatmárra érkező Iuliu Maniu, a kormányzótanács elnöke másnap személyesen tett látogatást a városban. 1919. április 28-án iktatták be Máramarossziget első román prefektusát. Ezzel párhuzamosan Szilágy megye is átesett ugyanezen a folyamaton. 1919 nyarán Békés, Csanád és Ugocsa megyék is román prefektust kaptak. A kivonulást követően, 1920. április 7-én a román hatóságok megállapították, hogy „Békés megyéből, Csanád megye nagyobb részéből és Ugocsa megyének a nem román állam alá eső részéből az evakuálás befejeződött”.43 A trianoni békeszerződés értelmében a Román Királyság fennhatósága alatt maradó Csanád megyei részeket Arad megyéhez, az Ugocsa megyei településeket pedig Szatmár megyéhez csatolták.

Mindezt kiegészítették azok az erőfeszítések, amelyek a magyar közösség intézményrendszerét igyekeztek a román kulturális identitás építésének és ápolásának szolgálatába állítani.44 A kormányzótanács Oktatás- és Vallásügyi Igazgatósága (Resortul pentru Educaţie şi Religie al Consiliului Dirigent) már 1919 elején kezdeményezte az akkor elvileg még magyar polgári igazgatás alatt álló területeken az iskolahálózat román vezetés és ellenőrzés alá vételét, új román iskolák alapítását, továbbá a román nemzeteszme terjesztését elősegítendő gyorstanfolyamok indítását a román nyelv, történelem, földrajz és polgári nevelés oktatóinak. 1918 decembere és 1919 szeptembere között az igazgatóság 1306 állami elemi iskola, 20 líceum, 40 polgári és 8 reáliskola fölött szerzett rendelkezést, és az intézményekben a Román Királyságból hívott tanítók és tanárok is tevékenykedtek. Az igazgatóság ezenfelül felügyelete alá vett 11 képzőművészeti és szakiskolát, megnyitott hat állami kereskedelmi iskolát, és kiterjesztette ellenőrzését a kolozsvári Ferenc József Tudományegyetemre és a Nemzeti Színházra is. Ezzel egy időben a kormányzótanács hűségeskü letételéhez kötötte az oktatói tevékenység folytatását is, ennek elmaradása esetén pedig retorziókkal sújtotta az egyes tanárokat vagy a teljes tanári kart.45 Az 1920. április 2-ai feloszlatásáig a kormányzótanács összesen 1611 iskolát vett át más nemzetiségektől és működtetett román oktatási intézményként.46 (Miközben 1914-ben 2392 román egyházi iskola működött Erdélyben.47)

Ezzel együtt az 1919. évi romániai választások idején bizonyos román pártok éles kritikákat fogalmaztak meg a kormányzótanács tevékenységével kapcsolatban. 1919 augusztusában Octavian Goga is úgy fogalmazott, hogy az alkotmányozó nemzetgyűlés összehívásával a kormányzótanács tevékenysége alapvetően okafogyottá fog válni. A Nemzeti Liberális Párt minden regionális partikularizmust és önkormányzatot az egyesítés kiteljesítése és a központosított román nemzetállam érdekével ellentétesnek tartott. 1919. november 9-én és 13-án a kormányzótanács maga is foglalkozott a feloszlatás lehetőségével. Maniu azonban még 1920 januárjában is hangot adott azon meggyőződésének, hogy a kormányzótanács feloszlatásának ideje még nem jött el, hiszen nem született meg a gyulafehérvári határozatokat is magába foglaló új alkotmány, és Erdély közügyeinek rendezése sem nyert megnyugtató megoldást. Ezzel szemben Aurel Vlad és Octavian Goga is felemelte szavát a mellett, hogy az egyesítési törvények elfogadása és a parlamenti választások után a román állam a gyakorlatban is lásson neki az egyesítésnek.48 Goga kilépett a Román Nemzeti Pártból, s tárgyalásokat kezdett az Averescu tábornok vezette Néppárttal. 1919. december 24-én a képviselőházban Biberia képviselő felszólította a kormányfőt, hogy rendeleti úton szüntesse be a kormányzótanács működését.49 1920. március 5-én Ioan Borcea képviselő már törvénytervezetet nyújtott be a kormányzótanács megszüntetésére.50

Ilyen előzmények után került sor a kormányzótanács felszámolásáról rendelkező 1462 sz. királyi dekrétum meghozatalára 1920. április 2-án, amely két nap múlva a hivatalos közlönyben is megjelent. 1920. április 10-én a kormányzótanács kolozsvári székhelyén megjelent likvidációs testület képviselői előtt Iuliu Maniu tiltakozását fejezte ki a szervezet megszüntetése miatt, majd kijelentette, hogy engedve a felsőbb akaratnak, a kormányzótanács által addig kormányzott és igazgatott területek fölötti hatalmat átadja a bukaresti kormánynak.51 Mindez úgy történt meg, hogy sem a gyulafehérvári határozatok rendelkezései nem kerültek be a román állam jogrendszerébe, sem az alkotmányozó gyűlést nem hívták még össze. A Iuliu Maniu vezette Román Nemzeti Párt

1920. április 26-án tárgyalásokat kezdeményezett az időközben megalakult Averescu-kormánnyal. Averescu a feltételek nélküli pártegyesülést követelte, ellenkező esetben a kormányzótanács megszüntetését és egy RNP elleni politikai kampány beindítását helyezte kilátásba.52

Az 1923-ban elfogadott alkotmány semmiféle önkormányzatot nem adott azoknak az országrészeknek, amelyek 1918-ban elhatározták egyesülésüket a Román Királysággal, és a helyi román elitek helyett nagyon rövid időn belül kizárólag ókirályságbeli személyek foglaltak el minden kulcspozíciót. Húsz évvel a gyulafehérvári határozatok után az erdélyi románok II. Károly királynak címzett, 1938. december 15-én kelt memorandumában Iuliu Maniu és 50 vezető személyiség hívta fel a figyelmet a szerencsétlen következményekre. Kiemelték, hogy a kormányzótanács megszüntetése után a régió szellemétől, hagyományaitól és lakosságától idegen személyek követték egymást a politikai és közigazgatási hivatalokban, a korlátlan meggazdagodás vágyától vezérelve. Erkölcstelenségükkel és a korrupcióval a legmélyebb érzéseiben sértették meg a régió lakosságát, amelynek morális tisztasága példaértékű volt. Iuliu Maniu ennek következményeként értékelte a gazdasági hanyatlást, és tiltakozott az ellen is, hogy az erdélyieket és a bánságiakat húsz éven át diszkriminatív módon kiszorították a közhivatalokból, nemcsak Bukarestben, hanem Erdélyben és a Bánságban is.53

Magyar és német önrendelkezési törekvések – román retorziók

A Székelyföld lakói a román megszállást már igen korán megtapasztalták. Az 1916. augusztus 27-én kezdődő fegyveres betörés traumája, a menekülthullámmal az Alföldig vetődő székelyek emlékezete, a háborús front több mint másfél évig tartó közvetlen közelsége hosszú időre meghatározó élmények maradtak.54 1918 végén – még Románia hadba lépése 34 és az újabb román bevonulást megelőzően – Györffy Gyula, Nagy László, Sándor József, Jancsó Benedek, Ugron Gábor, Sebess Dénes és Urmánczy Nándor részvételével Budapesten megalakult a Székely Nemzeti Tanács. Tíz nap múlva Bethlen István fellépésével Erdélyi Székely Nemzeti Tanács jött létre ugyanott. 1918. november 28-án székely nagygyűlést tartottak Marosvásárhelyen, amely alkalmat adott egy Székely Köztársaság tervének meghirdetésére is.55 Ez a sajátos államszervezet Háromszék, Csík, Udvarhely, Maros-Torda megye egészét, valamint Brassó, Kolozs, Torda-Aranyos magyar lakta településeit foglalta volna magába. A terv azonban a politikai megosztottság miatt nem váltott ki kellő mozgósító hatást a régió lakosaiban.

A Csíkszeredában 1918. november 7-én megalakult Csík Megyei Nemzeti Tanács nemzetőrséget szervezett, amely a városban még igen, ám a tágabb régióban már korántsem tudta fenntartani a közrendet. Ez utóbbit tanúsítja, hogy a közeli Gyergyószentmiklóson zavargások törtek ki, és Kolozsvárhoz fordultak segítségért a rend helyreállítása érdekében. November 22-én a helyi fegyverraktárt is feltörték. Végül a marosvásárhelyi nemzetőrség vetett véget az anarchiának. Csík megye területén november 12-én jelentek meg a román hadsereg első egységei, november 26-án Csíkszeredára, december elején Gyergyószentmiklósra is bevonultak. A polgári lakosság mozgásszabadságát korlátozták, nőtt az élelmiszerhiány, és botozásra is sor került.56

1918. december 5-én Kolozsvárott a Székely Nemzeti Tanács egyesült az Erdélyi Magyar Nemzeti Tanáccsal, és közös erővel szervezték meg a december 22-én tartott nemzetgyűlést, amely kimondta a régió egységét a magyar állammal. Miután a román haderő átlépte a belgrádi egyezményben rögzített demarkációs vonalat, Paál Árpád a Székely Nemzeti Tanács alapítójaként tárgyalásokat kezdeményezett az Erdélyi Kormányzótanács elnöke, Iuliu Maniu személyi titkárával, Romul Boilăval, ezek azonban eredménytelenek maradtak. Az erdélyi románoknak a Román Királyság központosító szándékaival szembeni aggodalmai ugyanis nem bizonyultak olyan erősnek, hogy az az erdélyi magyarokkal való közös fellépésre késztesse őket. Így a székely önrendelkezési törekvések súlytalanná váltak. Ugyanakkor – mint láttuk – az erőteljes román nemzetépítésnek röpke egy év után az erdélyi román önrendelkezést megtestesítő kormányzótanács is áldozatául esett. Paál Árpádot 1919. január 9-én letartóztatták, és házi őrizetbe helyezték. Áprilisban hadbíróság elé állították, végül azonban felmentették. Augusztus 10-én újból házi őrizetbe helyezték, majd ismét eltávolították Székelyudvarhelyről; előbb a fogarasi internálótáborba került, majd a nagyszebeni hadbíróság elé állították, végül kolozsvári kényszerlakhelyet jelöltek ki számára. A hűségeskü megtagadása miatt 1919 januárjában további 35 tisztviselőt Segesvárra hurcoltak, majd február elején hazaengedtek. 1919. március 11-én Székelyudvarhely város és Udvarhely megye régi iratanyagának jelentős részét Bukarestbe szállították. Sóvidéken lázadás tört ki, amelyet retorziók követtek. 1919 nyarán 151 állami tanító, valamint több városi közalkalmazott tagadta meg a hűségeskü letételét a Román Királyságra. Őket állásukból eltávolították.57 Ezzel egy időben megsokasodtak a Román Királyi Hadsereg által végrehajtott rekvirálások, műkincseket helyeztek őrizet alá vagy semmisítettek meg, többeket letartóztattak. Csík megyében krónikus élelmiszerhiány lépett fel.58

Az erdélyi szászok esetében az önrendelkezés kinyilvánításának egyik fontos állomása volt Rudolf Brandsch (Sächsische Volkspartei/Siebenbürgisch-Sächsische Zentralausschuss) beszéde a magyar országgyűlésben, 1918. október 23-án. A Hans Otto Roth képviselte „újszászok” vagy „zöld szászok” október 27-én Nagyszebenben határozatot hoztak, amelyben kollektív nyelvi és kulturális jogokat követeltek a magyarországi német nemzetiségnek, és benne saját szász közösségüknek. Két nap múlva az ugyancsak Nagyszebenben tartott kibővített ülésén a Szász Központi Bizottság elnökének Carl Wolff helyett Adolf Schullerust választották meg, és elkezdték a Szász Nemzeti Gárda megszervezését is.59 November 10-én Rudolf Brandsch a magyarországi össznémet néptanács, a Deutscher Volksrat für Ungarn nevében lépett fel, ennek alapját a Johann Röser vezette Deutscher Bauernbund alkotta. 1918. november 21–23. között zajlott a Szász Központi Bizottság nagygyűlése, amely várakozva tekintett a fejlemények, azaz a Román Nemzeti Tanács által meghirdetett gyulafehérvári gyűlés elé.60 Ez utóbbit követően (december 30-án) a Szász Központi Bizottság csatlakozott a román nemzetgyűlés határozataihoz és a kormányzótanácshoz. Ilyen előzmények után került sor 1919. január 8-án Medgyesen a szász nemzetgyűlésre, 138 küldött részvételével. Kiáltványukban kinyilvánították a szász közösség elkötelezettségét a Román Királysággal való egyesülés mellett, és ezáltal az 1919 utáni folyamatok nyertesévé próbálták tenni a szász közösséget az új állam keretei között.61

A rendkívül vegyesen lakott Bánság 1918–1919 folyamán a különböző nemzeti közösségek közötti versengés színtere lett. Ennek megfelelően a térség fontosabb központjaiban különböző, párhuzamos hatalmi szervek alakultak, amelyek egymástól eltérő jövőképpel rendelkeztek, és különböző legitimáló politikai diskurzusokat képviseltek. Károlyi Mihály kormányának megalakulásával egy időben Temesváron von Hordt báró, Kórossy György alispán, valamint a közrend katonai eszközökkel való fenntartásával megbízott Bartha Albert a délről közelítő francia és szerb katonai erők, illetve a magyar állam közé ékelhető „semleges ütközőzóna” létrehozásának ötletével állt elő. Ezzel egy időben Otto Roth ügyvéd, valamint a Magyarországi Szociáldemokrata Párt baloldali szárnyát képviselő Jakobi Kálmán és Tőkés István egy helyi néptanács mint a leendő, Magyarországtól formailag elkülönülő köztársasági hatalmi intézmény megvalósítását szorgalmazta. Közben Aurel Cosma a Román Nemzeti Tanács helyi szerveinek kiépítését tartotta a legfontosabb teendőnek. 1918. november 1-jén a temesvári Szabadság téren összegyűlt tömeg előtt kihirdették a Bánáti Köztársaság megalakulását, amelynek élére Bartha Albert mint katonai főparancsnok és Otto Roth mint a polgári központi intézményrendszer vezetője került. E sajátos államalakulat a Magyarországgal való államközösségben képzelte el jövőjét az új világrendben. Ugyanakkor ténylegesen, közigazgatási értelemben nem gyakorolt autoritást a Bánság teljes területe fölött. A Resicabányára utazó Aurel Cosma a Román Nemzeti Párt álláspontját hirdette: a legfőbb cél a Román Királysággal egyesülni. 1918. november 1-jén a városban közös sváb és magyar népgyűlést tartottak. Lugoson Valeriu Branişte a Román Nemzeti Gárda alakulatait szervezte, és 1918. november 3-án román népgyűlést is tartottak. A szociáldemokrata Petre Bârnău ugyanakkor létrehozta a helyi munkástanácsot. Karánsebesen november 7-én román népgyűlést tartottak, Remus Dobo vezetésével létrejött a helyi Román Nemzeti Tanács és a Román Nemzeti Gárda, miközben Réthy Zsolt egy néptanács szervezésével a Bánáti Köztársaság helyi intézményét próbálta életre hívni. A szerbek abban bíztak, hogy a balkáni francia haderő minél hamarabb megszállja a régiót, felszámolva a magyar állam autoritását, egyben gátját képezve a területre irányuló román igények érvényesülésének. A helyi szerb közösség vezéregyéniségei, Svetozar Davidov és Georgije Letić62 tehát egyaránt nemet mondtak az Otto Roth vezette Bánáti Köztársasághoz és a Román Királysághoz való csatlakozásra is. Az 1918. november 5-én Pancsován megtartott szerb nemzetgyűlés a Bánságot a Szerb Nemzeti Tanács felügyelete alá akarta vonni. Pár nap múlva már a Szerbiával való egyesülést fogalmazták meg végcélként.

Otto Roth tevékenységének eredményeképpen létrejött a Bánság Népeinek Tanácsa. A 190 tagú testület leginkább a helyi svábok támogatására számíthatott, akik ugyanakkor több más szervezet keretei közt is próbálták érdekeiket érvényesíteni. Megemlíthetjük a Jakob Bleyer vezette, 1918. november 1-jén alakult Német–Magyar Néptanácsot (Deutsch-Ungarische Volksrat), valamint a két nappal később, Josef Striegl és Kaspar Muth vezetésével felálló Sváb Nemzeti Tanácsot (Schwäbische Nationalrat).63 A Kaspar Muth vezette sváb népgyűlés egyértelműen támogatta a Bánáti Köztársaság gondolatát. 1918. november 16. után a Magyarországi Népköztársaságban Johann Juncker képviselte a Bánáti Köztársaságot mint a magyar állammal konföderációban álló entitást. A Bánáti Köztársaság kormánybiztosokat nevezett ki Temes, Torontál és Krassó-Szörény vármegyék élére, és életre hívtak egy 20 tagból álló végrehajtó bizottságot, valamint a Bánáti Néptanácsot, amely a temesvári városi tanács tagjai mellett a különböző pártok, köztük a szociáldemokraták képviselőiből, illetve a helyi munkástanács és katonatanács küldötteiből állt. Egyszer fizetendő különadót vetettek ki a legmagasabb jövedelműekre, lépéseket tettek az éhezés megszüntetésére, valamint határozatot hoztak a közrend fenntartására létesítendő fegyveres testületről (mely kb. 4000 felfegyverzett önkéntesből állt).

A Bánáti Köztársaság azonban alapvetően csak Temesvár környékére tudta kiterjeszteni fennhatóságát. A Klisszu-ra-völgyben például 1918 őszén a Szovjet-Oroszországból visszatért hadifoglyok egy sajátos, önszerveződő intézményt hoztak létre, amely egyszerre volt „oktobrista” és „vörös”, és azt tekintették egyedüli legitim hatalomnak. Kusics és Néraaranyos (Zlatica) környékén helyi „szovjetek” alakultak. A Nagyszentmiklós melletti Óbesenyőt (Stári Bišnov) pedig a helyi bolgárok ellenőrizték. Mindemellett parasztzendülések zajlottak Lugos, Csákova, Denta, Gyertyános településeken (a Jebel-, Vojvodinici–Mocioni-, Szalay- és Bissingen–Nippenburg-birtokokon). Csak a statáriális bíróságok felállítása, megtorlások, néha akár kivégzések eszközével lehetett a közrendet visszaállítani.64

Ilyen körülmények között zajlott le a Szerb Királyi Hadsereg bevonulása Lugosra (1918. november 14.), majd Temesvárra (1918. november 17.). 1918. november 25-én Újvidéken „össz-szláv” nemzetgyűlést tartottak, amelyen 72 szerb, bunyevác, sokác, krasován, montenegrói és szlovák képviselő kimondta a Bánság, Bácska és Baranya csatlakozását a Szerb Királysághoz. A szerbek megpróbálták feltartóztatni az 1918. december 1-jei gyulafehérvári gyűlésre tartó bánsági román delegációt. A Gyulafehérváron elfogadott határozatok ugyan a Bánság egyesülését is kimondták a Román Királysággal, a kormányzótanács azonban már 1919 elején belátta, hogy a terület egészére nem tudja kiterjeszteni fennhatóságát. Már csak azért sem, mert a szerb haderő után a francia csapatok is bevonultak Temesvárra (1918. december 3.) és Aradra (1918. december 5.).65 Az 1918. december 8-án tartott temesvári sváb nemzetgyűlés kimondta a Bánság és Bácska autonómiáját, és felhívta a győztes nagyhatalmak képviselőinek figyelmét arra, hogy az etnikai elv mellett a történelmi, gazdasági, földrajzi szempontokat is vegyék figyelembe a határok megállapításánál. A Sváb Nemzeti Tanács a közrend biztosítása céljából követelte a svájci mintára szerveződő „Volkmiliz” (népi milícia) felállítását. Az 1918. december 22-én, Kolozsváron tartott erdélyi magyar nemzetgyűlésen a Bánsági Sváb Nemzeti Tanács tagjai is részt vettek, és egyetértettek annak határozataival. December 29-én pedig egy memorandumot adtak át az Aradon tartózkodó Henri Mathias Berthelot tábornoknak, amelyben megfogalmazták azon óhajukat, hogy a Bánságot semmiképp se Szerbiához csatolják.66 1919. január 21-én a bánsági sváb szociáldemokraták is tiltakoztak az ellen, hogy a Bánság nagyobb részét a Szerb–Horvát–Szlovén Királysághoz csatolják.

A román és szerb haderő közti incidenstől tartva 1919. január végén a francia csapatok a teljes Kelet-Bánságot is megszállták. 1919. február 20-án a franciák formálisan is felszámolták a Bánáti Köztársaságot, Otto Roth Aradra menekült. Másnap Temesváron Martin Filipont polgármesterré nevezték ki, aki egyben a szerb bánsági župan címmel is rendelkezett. Tiltakozásképpen február 21–23. között általános sztrájk tört ki. A helyi lakosság így tiltakozott a szerb befolyás és államhatalmi struktúrák kiterjesztése ellen. A szerb hatóságok erőszakos fellépésének áldozata lett az aninai bányászok egy része.67

Guido Gündisch vezetésével 1919. március 6-án alakult meg a Deutsche Landesregierungrat, amely ekkor még a magyar állam keretei között megvalósítandó területi autonómiát tűzte a zászlajára. A Deutsch-Schwäbische Volkspartei vezetői azonban rövidesen a Román Királysággal való egyesülés mellett szálltak síkra. A Tanácsköztársaság megalakulása elidegenítette a svábokat attól, hogy a magyar államszervezeten belül képzeljék el a jövőjüket. 1919. április 15-én a sváb delegáltak Berthelot tábornoknál a Román Királysághoz csatolás feltételeiként (ha nem lehetséges az autonómia) a decentralizációt, valamint a kisebbségi jogok kodifikációját nevezték meg. Igaz, 1919. május 9-én a Banater Deutscher Kultur verein még egyszer síkra szállt a Magyarország keretei között megvalósítandó kulturális és személyelvű autonómia érdekében. Ekkor már működött Aradon a gróf Károlyi Gyula által vezetett ellenforradalmi kormány, amelynek sváb tagjai is voltak. Eközben az Aradra menekült Otto Roth is tett egy utolsó erőfeszítést, hogy francia mandátumterületként felélessze a Bánáti Köztársaságot, de törekvései nem jártak sikerrel. 1919. május 18-án ugyanis a román hadsereg bevonult Aradra, majd május 23-án Lugosra is. Május 28-án Gheorghe Dobrin prefektus kiáltványt adott ki az addig francia katonai ellenőrzés alatti semleges övezet területének a Román Királyság fennhatósága alá vonásáról. Kaspar Muth – egy Temesvár státuszáról szóló esetleges népszavazás esetén – még ekkor is a Magyarországon belüli területi önrendelkezést és a wilsoni elvek alkalmazását tartotta követendőnek. Rudolf Heegen viszont a régiónak a Szerb–Horvát–Szlovén Királysághoz való csatolását támogatta.68

A párizsi békekonferencia legfelsőbb tanácsának döntését a bánsági határ vonaláról 1919. június 13-án szóban, június 30-án pedig írásban is ismertették a Román Királyság, illetve a Szerb–Horvát–Szlovén Királyság delegációjával. Július 19-én a békekonferencia szakértő csoportja helyszíni terepszemlét tartott, majd kijelölték a Bánság területét felosztó határvonalat. Ennek értelmében 1919. július 27-én a szerb hadsereg kivonult Temesvárról, másnap pedig Aurel Cosma kihirdette Temes és Torontál megyék román közigazgatás alá vonását. Augusztus 10-én a temesvári katonai gyakorlótéren 40 000 fős román népgyűlést tartottak, miközben a Német Házban 33 sváb község delegáltjai üléseztek, és határozatot hoztak, amelyben a Bánság Romániához való csatolásának elismerését a gyulafehérvári határozatokba foglalt kisebbségi jogoknak a sváb közösségre való teljes és maradéktalan érvényesítésétől tették függővé. Határozatukat elküldték a párizsi békekonferenciának és az erdélyi kormányzótanácsnak is.69 1920. április 16-án Stefan Frecôt és Michael Kausch memorandumot juttatott el a békekonferencia résztvevőinek, amelyben egy független, a svájci kantonok mintájára felépülő „Banatia-Bácska Köztársaság” tervét vázolták fel. Az iromány egyben a Lotaringiából származó, francia eredetű bánsági „svábokra” is felhívta a francia közvélemény figyelmét. A tervből semmi sem valósult meg.70 Jelzésértékű, hogy a Bánság egyik jelentős közösségének önrendelkezési törekvése kudarcra volt ítélve, mert a wilsoni elvekkel összhangban volt ugyan, de nem találkozott a békekonferencia döntéshozói folyamatát meghatározó hatalmi érdekekkel.

Összegzés helyett

Az egységes román nemzetállam nem 1918. december 1-jén, és nem is az új határok megrajzolásával, hanem az azt követő évek, évtizedek központosító, nemzetépítő kormányzati politikája révén jött létre. Ennek folyamán az ókirályságbeli elit – elsősorban a Nemzeti Liberális Párt köré szerveződve – könyörtelen következetességgel depozicionálta Erdély, Bánság és a többi régió helyi elitjeit, nemcsak a magyar, szász, sváb, zsidó stb., hanem a helyi román elitcsoportokat is.71 Magyar szempontból természetesen a román hatóságok azon disszimilációs politikájának volt jelentősége, amely nemcsak a magyar ajkú zsidó és sváb lakosságot,72 hanem a székelyeket is igyekezett leválasztani a magyarságról.73 Az 1918 utáni másfél évtizedben a székelyföldi Maros, Csík, Udvarhely és Háromszék megyékben nemcsak az egykori magyar állami iskolahálózatot alakították át teljesen román nyelvűvé, hanem 124 új román nyelvű iskolát is indítottak, miközben a magyar nyelvű oktatást lényegében az egyházi intézményrendszer korlátai közé szorították vissza, amelyet különleges állami törvénykezés szabályozott.74 Emellett 1919 után 14 ortodox és 11 görögkatolikus, román misenyelvű parókiát alapítottak Székelyföldön.

A tárgyalt időszakban Erdély, a Bánság és a Partium területén több különböző, magát a hatalom legitim birtokosának tekintő erő működött, a konfliktusok kirobbanása tehát teljesen természetesnek tekinthető. A román hadsereg előrenyomulását például „szabályos” háborús események kísérték, amelyek jelentős véráldozattal jártak. Ráadásul a szorosabb értelemben vett harci cselekmények mellett a magyar polgári lakosságot is atrocitások érték – gondoljunk csak a Kolozsvár lakosságára kirótt „hadisarcra”, a MÁV-alkalmazottak elleni megtorló akciókra, a kolozsvári magyar egyetemi hallgatók tüntetése során leadott csendőrsortűzre 1919 januárjában, vagy a később – 1919. április–májusban, a „csucsai front” áttörése után – tapasztalható újabb atrocitáshullámra. (Ennek kiemelkedően súlyos epizódja volt a 86 halálos áldozattal járó körös-tárkányi vérengzés.) Az 1919 tavaszán és nyarán a Tiszántúlt és a Duna–Tisza közét is megszálló román hadsereg által elkövetett erőszakos cselekmények később „feketeterror” néven rögzültek az emlékezetben. Az intézményes erőszak különböző formái mellett – a világháború, az összeomlás és az egyre romló közállapotok következtében – az öntörvényűen fellépő falusi lakosság is követett el atrocitásokat. (Mezőkecseden az addigi államhatalmat jelképező magyar jegyzőt, Mezőszelegyen egy földbirtokos házaspárt, Tövisen és Szövérden pedig egy magyar nemzetiségű katonatisztet lincseltek meg; 1918. november 10-ig csak Bihar megyében összesen 287 rendbontást regisztráltak.) Az önbíráskodó és/vagy fosztogató falusi lakossággal szembeni fellépések pedig önmagukban is több száz halálos áldozatot követeltek. (Gondoljunk csak a Nagyilondán és Facsádon történtekre vagy a jósikafalvai rendteremtésre.)

A fizikai erőszak különböző megnyilvánulásait és az elkövetett atrocitásokat (amelyeket természetesen mindig a „másik” számlájára írtak) a térségben érdekelt felek dekontextualizálva és jelentősen átértelmezve igyekeztek a területi igényeik kielégítése érdekében a békekonferencián zajló politikai harcokban felhasználni. A történések tehát politikai érdekek mentén nyertek jelentést, azaz emlékezetpolitikai kontextusban váltak eseménnyé, ami a történetírásra is hatással volt. A vonatkozó korabeli források kritikai elemzése és dekonstrukciója szükséges ahhoz, hogy a hagyományos értelmezéseken túllépjünk.

Felhasznált irodalom

A magyar munkásmozgalom, 1956 • A magyar munkásmozgalom történetének válogatott dokumentumai (1917. november 7.–1919. március 21.). Összeáll.: Gábor Sándorné – Fehér András, Szikra Kiadó, Budapest.

Albani, 1938 • Tiron Albani: Douăzeci de ani de la Unire. I. Grafica, Oradea.

Ardeleanu, 1976 • Ion Ardeleanu: Viaţa politică în România 1918–1921. Editura Politică, Bucureşti.

Boia, 2015a • Lucian Boia: Cum s-a românizat România? Editura Humanitas, Bucureşti.

Boia, 2015b • Lucian Boia: Románia elrománosodása. Ford.: Rostás-Péter István, Koinónia, Kolozsvár.

Boia, 2017 • Lucian Boia: În jurul Marii Uniri de la 1918. Naţiuni, frontiere, minoroităţi. Editura Humanitas, Bucureşti.

Boia, 2018 • Lucian Boia: Az 1918-as nagy egyesülés. Nemzetek, határok, kisebbségek. Ford. Rostás-Péter István, Koinónia, Kolozsvár.

Borsányi, 1979 • Borsányi György: Kun Béla. Politikai életrajz. Kossuth, Budapest.

Breit, 1925 • Breit József: A magyarországi 1918/19. évi forradalmi mozgalmak és a vörös háború története. I. kötet: A Károlyi korszak főbb eseményei. Magy. Kir. Hadtörténelmi Levéltár, Stephaneum Nyomda és Könyvkiadó, Budapest.

Büchl, 2000 • Anton Büchl: Soziale Bewegungen in der Banater Ortschaft Detta 1875–1921. In: Ungarn-Jahrbuch. Zeitschrift für die Kunde Ungarns und verwandte Gebiete. Band 24. (1998/1999), Verlag Ungarisches Institut, München, 223–254.

Cerović, 2005 • Ljubivoje Cerović: Sârbii din România. Din Evul mediu timpuriu până în zilele noastre. Trad. Ivo Muncian. Ediţie îngrijită de: Ljubomir Stepanov. Uniunea Sârbilor din România, Timișoara.

Ciobanu, 2013 • Vasile Ciobanu: Germanii din România în anii 1918–1919. Editura Honterus, Sibiu-Hermannstadt.

Constantiniu, 1997 • Florin Constantiniu: O istorie sinceră a poporului român. Univers Enciclopedic, Bucureşti.

Erényi, 1998 • Erényi Tibor: A politikai hatalom jellege Magyarországon 1918. október 31-e–1919. március 19-e között. In: Cornel Grad – Viorel Ciubotă (ed.): 1918. Sfârșit și început de epocă. Korszakvég–korszakkezdet. The End and the Beginning of an Era. Editura Lekton, Editura Muzeului Sătmărean, Zalău–Satu Mare, 165–178.

Gidó, 2018 • Gidó Csaba: Udvarhely megye 1916–1920. In: Orbán Zsolt (szerk.): Székelyföld és a Nagy Háború: tanulmánykötet az első világháború centenáriuma alkalmából. Csíkszereda Kiadóhivatal, Csíkszereda, 304–324.

Hitchins, 1996 • Keith Hitchins: România 1866–1947. Editura Humanitas, Bucureşti.

Hitchins, 1997 • Keith Hitchins: Mit şi realitate în istoriografia românească. Edi-tura Enciclopedică, Bucureşti.

Iancu, 1985 • Gheorghe Iancu: Contribuţia Consiliului Dirigent la consolidarea statului naţional unitar român (1918–1920). Editura Dacia, Cluj-Napoca.

Kókai, 2009 • Kókai Sándor: Illúziók és csalódások: a Bánsági Köztársaság. In: Közép-Európai Közlemények. 2009/2–3, 63–74.

Livezeanu, 1998 • Irina Livezeanu: Cultură şi naţionalism în România Mare, 1918– 1930. Trad. Vlad Russo, Editura Humanitas, Bucureşti.

Maior, 2018 • Liviu Maior: Cum s-a pregătit Adunarea de la 1 decembrie. Ziua premergătoare. Magazin Istoric. December, 13–17.

Moscovici, 2010 • Ionela Moscovici: Banatul în așteptarea păcii. Premisele unei misiuni franceze. Analele Banatului. Arheologie—Istorie, XVIII. 241–250.

Muşat – Ardeleanu, 1976 • Mircea Muşat – Ion Ardeleanu: Viaţa politică în România 1918–1921. Editura Politică, Bucureşti.

Nagy, 1991 • Nagy Vince: Októbertől októberig. Európa–História, Budapest.

Nemes, 2018 • Nemes Róbert: A székely menekültek mindennapi élete. In: Orbán Zsolt (szerk.): Székelyföld és a Nagy Háború: tanulmánykötet az első világháború centenáriuma alkalmából. Csíkszereda Kiadóhivatal, Csíkszereda, 218–223.

Orbán, 2018 • Orbán Zsolt: Csíkszereda esete a Nagy Háborúval 1914–1918. In: Orbán Zsolt (szerk.): Székelyföld és a Nagy Háború: tanulmánykötet az első világháború centenáriuma alkalmából. Csíkszereda Kiadóhivatal, Csíkszereda, 120–159.

Panu, 2010 • Mihai Adrian Panu: Reprezentarea politică a minorităţii germane în Banatul interbelic. In: Vasile Ciobanu – Sorin Radu (eds.): Partide politice şi minorităţi naţionale din România în secolul XX. Sibiu: Techno Media, 118–127.

Pascu et al., 1987 • Ștefan Pascu – Dumitru Tuțu – Cornel Scarfeș: Făurirea statului național unitar român. In: Nicolae Petreanu et al. (ed.): România în anii Primului Război Mondial II. Editura Militară, Bucureşti, 557–657.

Pataki, 2018 • Pataki Szabolcs: Csík népe az 1916-os román támadást követően. In: Orbán Zsolt (szerk.): Székelyföld és a Nagy Háború: tanulmánykötet az első világháború centenáriuma alkalmából. Csíkszereda Kiadóhivatal, Csíkszereda, 162–178.

Püski, 2015 • Püski Levente: A Horthy-korszak parlamentje. Országgyűlés Hivatala, Budapest.

Saint-Aulaire, 2002 • Contele de Saint-Aulaire: Confesiunile unui bătrîn diplomat. Editura Humanitas, Bucureşti.

Suciu, 1968 • Ion D. Suciu: Banatul și Unirea din 1918. Studii. Revistă de Istorie. 6. sz. 1089–1104.

Szabó, 2018 • Szabó Csongor: Impériumváltás és a közigazgatási átmenet évei Csík megyében (1919–1926). In: Orbán Zsolt (szerk.): Székelyföld és a Nagy Háború: tanulmánykötet az első világháború centenáriuma alkalmából. Csíkszereda Kiadóhivatal, Csíkszereda, 363–388.

Ţepelea, 1993 • Gabriel Ţepelea: Introducere. In: Gabriel Ţepelea (ed.): Iuliu Maniu în faţa istoriei. Direcţia Departamentelor de Studii, Doctrine, Programe a P.N.Ţ.C.D., Fundaţia Hanns Seidel, Bucureşti, 8–9.

Vultur, Smaranda, 2012 • Smaranda Vultur: Francezi în Banat, bănăţeni în Franţa. Editura Marineasa, Timişoara.

Jegyzetek

1A császári kiáltvány. Budapesti Hírlap, 1918. október 18., 2. Közli: http://www.trianon100.hu/kronika-cikk/foderalizalas-es-perszonalunio-csehszlovak-aspiraciok-es-delszlav-igenyek-spanyolnatha-es-menekultek

2A témáról 2017 novemberében folytatott tudományos eszmecsere keretei között Ötvös István tanszékvezető egyetemi docens (PPKE Piliscsaba– Budapest) arra hívta fel a jelen tanulmány szerzőjének figyelmét, hogy éppen ezért esély sem volt arra, hogy a magyar kormány erélyesen léphessen fel. Például úgy, ahogy azt megtette a Német Köztársaságot kikiáltó Friedrich Ebert vezette SPD/USPD-kormány a Noske–Groener-egyezséget követően minden vele szemben fellépő, legitimitását és kizárólagos hatalmi autoritását megkérdőjelező politikai ellenfelével szemben az 1918. november 9. utáni időszakban (lásd a spartakisták elleni 1919-es, a Kapp-puccs elleni 1920-as, a szászországi radikális baloldali és a müncheni szélsőjobboldali puccskísérlet elleni 1923-as eredményes fellépést).

3Ţepelea, 1993.

4Erényi, 1998: 165.

5Püski, 2015: 10.

6Borsányi, 1979: 80–81.

7Hitchins, 1997: 188.

8Hitchins, 1997: 186–189.

9Uo. 190. Vö. A magyar munkásmozgalom, 1956: 252.

10Albani, 1938: 167–168; Hitchins, 1997: 190.

11A Román Nemzeti Párt részéről Alexandru Vaida-Voevod, Vasile Goldiş, Aurel Lazăr, Theodor Mihali, Ştefan Cicio-Pop, Aurel Vlad, míg a szociáldemokraták részéről Tiron Albani, Ion Flueraş, Enea Grapini, Iosif Jumanca, Iosif Renoiu, Baziliu Surdu. Lásd Ardeleanu, 1976: 20–21.

12Hitchins, 1997: 191.

13Hitchins, 1997: 192; Albani, 1938: 191, 193, 196.

14Albani, 1938: 165, 172–173; Hitchins, 1997: 193.

15Maior, 2018.

16Livezeanu, 1998: 193–195; Hitchins, 1997: 194–195. A kormányzótanács tevékenységéről a román akadémiai történetírás szempontrendszere szerint megalkotott monografikus feldolgozást illetően lásd: Iancu, 1985.

17Hitchins, 1997: 195–196.

18A buftea-bukaresti békeszerződést (1918. május 7.) aláíró Alexandru Marghiloman-kormányt I. Ferdinánd román király feloszlatta, és a Constantin Coandă tábornok miniszterelnöksége alatt létrehozott új kormány magát az előző kormány összes rendeletétől, a békeszerződésből származó bármilyen kötelezvénytől és a parlament által azóta hozott minden rendelkezéstől függetlennek tekintette. Magát a békeszerződést a parlament nem ratifikálta, erre hivatkozva az új kormány és I. Ferdinánd király is semmisnek tekintette. Lásd: Hitchins, 1996: 301.

19Constantiniu, 1997: 298.

20Pascu et al., 1987: 615.

21Pascu et al., 1987: 623.

22Saint-Aulaire, 2002: 244.

23A gyulafehérvári határozatok teljes szövegét lásd: Muşat – Ardeleanu, 1976: 23–24.

24Iancu, 1985: 15–17.

25A 15 választott tag: Iuliu Maniu elnök, Vasile Goldiş alelnök, Ştefan Cicio-Pop alelnök, Alexandru Vaida-Voevod alelnök, Aurel Vlad alelnök, Romul Boilă titkár, Emil Haţieganu titkár, Ion Suciu, Aurel Lazăr, Victor Bontescu, Ion Flueraş, Iosif Jumanca, Vasile Lucaciu, Valeriu Branişte, Octavian Goga.

26Iancu, 1985: 16–23.

27Iancu, 1985: 127.

28Iancu, 1985: 24–25. Marosvásárhely 1918. december 2-én, Beszterce 1918. december 4-én, Brassó december 7-én került a Román Királyi Hadsereg megszállása alá.

29Iancu, 1985: 139.

30Lásd: Breit, 1925: 114–115.

31Iancu, 1985: 139.

32Iancu, 1985: 30.

33„…însărcinat în mod provizoriu şi pentru o perioadă de timp limitată, cu conducerea serviciilor publice din Transilvania”. Uo.: 31.

34Iancu, 1985: 26, 34–35.

35Iancu, 1985: 127.

36Iancu, 1985: 127.

37Iancu, 1985: 128–129.

38Iancu, 1985: 131–132.

39Iancu, 1985: 137.

40Iancu, 1985: 140–141.

41Iancu, 1985: 135–136, 138.

42Nagy, 1991: 133–144.

43Iancu, 1985: 167.

44Lásd: Boia, 2015a: 65–68.

45Erre vonatkozó esetekről számolnak be a szerző által idézett források Brassó és Máramaros vidékéről, valamint Nagyváradról. Lásd: Livezeanu, 1998: 189, 191–192.

46Livezeanu, 1998: 187–188.

47Livezeanu, 1998: 175.

48Livezeanu, 1998: 293–296.

49Iancu, 1985: 294.

50Iancu, 1985: 299.

51Iancu, 1985: 303.

52Iancu, 1985: 301.

53Boia, 2015a: 81–84.

54A legújabb feldolgozásokhoz lásd: Orbán, 2018; Pataki, 2018; Nemes, 2018; Gidó, 2018.

55Gidó, 2018: 322.

56Szabó, 2018: 364–365.

57Gidó, 2018: 321–323.

58Szabó, 2018: 369.

59Ciobanu, 2013: 25.

60Ciobanu, 2013: 45–48.

61Ciobanu, 2013: 67–74.

62Cerović, 2005: 24.

63Ciobanu, 2013: 137, 140.

64Suciu, 1968; Moscovici, 2010; Cerović, 2005; Büchl, 2000.

65Ciobanu, 2013: 142.

66Ciobanu, 2013:146.

67Ciobanu, 2013: 149.

68Ciobanu, 2013: 164–167.

69Ciobanu, 2013: 170–171.

70Kókai, 2009: 74; Vultur, 2012: 19; Panu, 2010: 124.

71Livezeanu, 1998; Boia, 2015a; Boia, 2015b; Boia, 2017; Boia, 2018.

72Boia, 2015a: 70–71.

73Boia, 2015a: 75–77.

74Livezeanu, 1998: 170–171.

A kötet szerzői

Dévavári Zoltán • történész, a Veritas Történetkutató Intézet tudományos munkatársa

Hatos Pál • történész, a Kaposvári Egyetem Rippl-Rónai Művészeti Karának dékánja, a Nemzeti Közszolgálati Egyetem Közép-Európa Kutatóintézetének vezetője

Lönhárt Tamás • történész, a kolozsvári Babeş-Bolyai Tudományegyetem Magyar Történeti Intézetének tanszékvezetője

Paksa Rudolf • történész, a Magyar Tudományos Akadémia Bölcsészettudományi Kutatóközpont Történettudományi Intézetének tudományos munkatársa, a Milton Friedman Egyetem Magyar Zsidó Történeti Intézet tudományos főmunkatársa

Szeghy-Gayer Veronika • történész, a Kassai Állami Tudományos Könyvtár munkatársa

Takács Tibor • történész, az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltárának kutatója

Varga Krisztián • történész, a Pest Megyei Rendőr-főkapitányság rendőr századosa

Tartalom

Előszó

Lönhárt Tamás: Mert tiéd a hatalom…? – Erdély, Bánság és Partium a változó hatalmi intézmények örvényében (1918–1920)

Szeghy-Gayer Veronika: Civilek elleni erőszak Kassán – Az első csehszlovák megszállás hónapjai (1918. december–1919. június)1

Dévavári Zoltán: Kék és vörös terror – Intézményes erőszak a Délvidéken (1919–1925)

Hatos Pál: Az elfeledett „nagy félelem” – A magyar vidék 1918 novemberében

Takács Tibor: Erőszak ellenfényben – Szamuely Tibor az ellenforradalmi rezsimben

Varga Krisztián: A tett propagandájától a vörös inkvizícióig – Korvin Ottó és az erőszak metamorfózisai

Paksa Rudolf: A fehérterror „logikája” – Események, olvasatok, kontextusok

A kötet szerzői

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0