A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Kerry Fisher: The Rome Apartment, 2023

Fordította
LUKÁCS ANDREA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Amiről hallgatunk, az nem fáj, 2020

Senki sem az, akinek látszik, 2020

Nem titok, amit ketten tudnak, 2021

A hazugság, ami utolér, 2021

Amit az idő sem gyógyít be, 2022

Egy házban az ellenséggel, 2022

A boldogság árnyékában, 2023

Az anya, aki lehettem volna, 2024

Copyright © Kerry Fisher, 2023

Hungarian translation © Lukács Andrea, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Jo Thomson, Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5708-82-6

Azoknak a csodálatos nőknek,
akikkel a húszas éveimben való utazásaim során találkoztam,
de még mindig részei az életemnek.

Előszó

Ronnie

Egy születésnapi üdvözlőlap, amit úgy adtak fel, hogy időben megérkezzen Angliából Olaszországba, az elkötelezettség jele volt. És mindenekelőtt a szervezettségé. De nem feltétlenül a szereteté. Amikor megláttam a lányom kézírását a borítékon – középre igazított, rendezett, kötelességtudó –, belém hasított az az ismerős érzés, hogy cserben hagytam őt. Hogy mindenképpen magam mögött akartam hagyni a múltat, ezért nem tudtam teljesen átadni magam a jövőnek, folyton attól féltem, hogy az élet újra fenekestől felfordul.

Felnyitottam a borítékot. Hetvennégy éves koromra már tényleg túl kellett volna tennem magam a csalódáson, hogy csupán egyetlen félkövér, dőlt betűs sor állt a kártyán: Boldog szülinapot! Soha nem vallottam volna be, de egy hosszú levélre vágytam sok bekezdéssel, amelyben részletesen leírja, milyen csodálatos anya vagyok.

Széthajtottam a levelet. Elképzeltem, ahogy Nadia előveszi elegáns tollát a tartójából, és kikiabál a konyhába: „Mit írjak anyának?” Grant, az év férje valami puccos vacsorát főz miso pasztával és szarvasgombaporral, és olyan apró adagokban tálalja fel, hogy miután felállok az asztaltól vacsora után, rögtön egy hatalmas, sonkás-sajtos ciabattára vágyom.

Elolvastam az első néhány sort, és nagyot dobbant a szívem.

Most, hogy Laura néni Bolognába költözött Simone unokatestvéremmel, arra gondoltam, mi lenne, ha Grant és én néhány hónapra beköltöznénk a lakásába tavasszal. Mindketten dolgozhatnánk otthonról, bár időnként azért át kellene mennünk Angliába egy-egy megbeszélésre. Jó lenne hosszabb időre Rómában maradni – tényleg szeretném, ha Grant rendesen megismerné a várost, nem pedig csak rövid időre látogatna oda, ahogy régebben.

Ezután arról beszélt, hogy aggódik, hogy egyedül lakom, mióta az apja meghalt és Laura elköltözött, milyen jó alkalom lenne, hogy hosszabb időt töltsünk együtt, amelyben nem temetést kellene szerveznünk vagy Matteo holmiját kipakolni.

Igazság szerint azonban mi sokkal jobban működtünk a távolból. Egypár nap után elmúlna az a „milyen jó, hogy újra látlak” érzés, és Nadia nyaggatni kezdene. Azt mondogatná, mennyivel okosabb lenne, ha visszaköltöznék Angliába, hogy közelebb legyek hozzá. Fogalma sem volt, hogy egyáltalán miért költöztem Olaszországba, és milyen nagy érzelmi megterhelést jelentett, valahányszor összeszedtem magam ahhoz, hogy visszautazzak. Nem tudtam volna elviselni egy hosszabb időszakot, amiben folyton ezzel piszkál. És akkor még nem is említettem az apróságokat, amelyeket felhozna. A diétákat, mennyi parmezánt szórok a tésztámra – „Anya, ez nagyon sós. Nem tesz jót a vérnyomásodnak.” –, vagy hogy mikor fogok végleg letenni arról, hogy robogóval közlekedjek. Úgy tornyosulna fölém, mint a Kaszás, azt mondogatva: „Ha a te korodban balesetet szenvedsz…”

Nem. A legkevésbé sem volt szükségem arra, hogy Nadia és a férje beköltözzenek a szomszédos lakásba és minden egyes mozdulatomat sasszemmel figyeljék, meglegyen a véleményük mindenről, amit eszek, amilyen ruhát hordok, ahová elmegyek… „Nem lenne szabad ilyen késő este buszozgatnod, Anya.” Hah! Igaza volt: nem mentem busszal éjszaka. Inkább felpattantam a Vespámra, bármilyen volt is az idő, és mindig a Lungoteverét választottam, ahol csak tehettem – a folyóparton haladó utat. Sosem tudtam megunni azokat a csodálatos hidakat és a vízben tükröződő lámpákat. Több mint negyven éve éltem Rómában, de a folyó vízében tükröződő fények még mindig olyan rejtélyesek voltak, olyan ősi bájt és romantikus ígéretet jelentettek számomra, ami miatt igazából itt maradtam.

Nem tudtam volna elviselni Nadiát hónapokig. Amíg más országban laktunk, be tudott szorítani engem az életébe, húsz perc FaceTime-beszélgetésre hétfő esténként, mielőtt Grant hazaért volna a tollasozásból. Azokban a rövid beszélgetésekben megbizonyosodtam róla, hogy bár az ő életét alapvetően a korlátozások és a szabályok uralják, és én egyáltalán nem így képzelem el a boldog életet, ő mégis boldog.

Csakhogy éppen itt volt a probléma. Nadia beleesett abba a csapdába, hogy azt gondolta, csak egy módon lehet boldognak lenni – úgy, ahogy ő. A gyermektelenség mellett döntöttek, mert a világ túlnépesedett. Felháborodott azokon, akik pocsékolják a vizet, mert fogmosás közben nyitva hagyják a csapot. Amikor beszéltünk, kiselőadást tartott nekem arról, mit eszek – az avokádók hozzájárulnak az esőerdők pusztulásához, ahogyan a csokoládé is –: „Van fogalmad róla, milyen nagy életteret tesznek tönkre a vadonban a nagy édességgyártó vállalatok?” Arról szónokolt nekem, hogyan egyek, mintha úgy léptem volna be a nyolcadik évtizedembe, hogy fogalmam sem lett volna róla: „Ne habzsolj, Anya! Alaposan meg kell rágni mindent! Érezd az ízeket! Így a súlyod sem fog úgy gyarapodni.”

Csodáltam az elveit. Tényleg. De nem akartam a saját életemre is alkalmazni őket. A korombeli nőknek – vagy akármilyen korú nőknek – nem kellett pálcikavékonynak lenniük. Valójában ebben az életkorban, amiben én voltam, már csak a saját elveim érdekeltek. Úgy akartam élni az életemet, hogy megadjak magamnak minden örömöt, és ne úgy kelljen eltöltenem a hátralevő időmet, hogy száraz búzakekszet eszem és mészkősziklán átszűrt forrásvizet iszom hozzá.

Majdnem negyven éven keresztül kellett elviselnem Matteo nézeteit, hogy mikor lehet jéggel inni egy italt úgy, hogy ne okozzon gyomorgörcsöt, vagy hallgattam a panaszkodásait a mal di fegato – májfájdalom – miatt, amiben lefogadom, hogy egyetlen angol sem szenvedett még. Nem beszélve a végbélkúpok iránti szeretetéről. Melyik értelmes ember dug fel a hátsójába egy paracetamolkúpot, hogy levigye a lázát? Földműves szüleimben többek között azt szerettem legjobban, ahogyan a betegségekhez hozzáálltak: „Ha még tudsz levegőt venni, akkor viseld el!”

Bátran kijelenthetem – habár nagyon meg kell gondolnom, ki előtt mondom ki ezt hangosan –, hogy abban az öt évben, amióta meghalt a férjem, három a legszabadabb évem volt egész életemben. Két évig hozzá kellett szoknom mindenhez, amelyről azt hittem, hogy már ismerem, a maradék háromban pedig élveztem, hogy úgy élek, hogy nem kell törődnöm senkinek a véleményével. Bárcsak hamarabb rájöttem volna, milyen felszabadító érzés ez, akkor nem vártam volna ilyen sokáig, hogy átéljem.

Amióta nem sokkal az apja halála után Nadia visszament Angliába, csak futó pillanatokra látta az én felszabadult énemet. Képes voltam visszafogni magam a szokásos heti telefonhívásunk idejére, és némi előkészülettel végig tudtam csinálni egy hosszú hétvégét is, amikor eljöttek látogatóba. Tavaly húsvétkor azonban, amikor Grant hangsúlyozta, milyen fontos megnézetnem a koleszterinszintemet, muszáj volt megjátszanom, hogy fáj a fejem, és lefekszem, mert csak így tudtam hozzáférni a titkos csokikészletemhez. Ó, micsoda lázadás volt, ahogy bekaptam az olvadó finomságokat, és eltöprengtem a csomagolópapírra írt kis üzenetek lehetőségén: „Szerelmem, csókolj meg a madárcsicsergéstől harsogó mezőkön!”

Nadia valószínűleg úgy beszélt rólam, mint „az Olaszországban élő idős anyjáról”, én azonban egy jobb napomon fiatalabbnak éreztem magam hetvennégy évesen, mint amilyen ötvennégy évesen voltam. Bármennyi időm maradt is hátra, azt úgy fogom leélni, hogy boldogan állok a váratlan dolgok elé, újdonságokat tanulok, hagyom, hogy az emberek és a helyzetek kihívást jelentsenek a gondolkodásomra, nem törődöm azokkal a korlátokkal, amelyeket a lányom szerint ebben a korban már figyelembe kellene vennem. Felszabadultan fogok élni.

És ez azt jelentette, hogy ő és Grant nem foglalhatják el a szomszédos lakást, hogy mindennap az én viselkedésemet figyeljék.

A szememre nyomtam az ujjaimat. Az olasz barátaim felháborodnának, ha megtudnák, hogy nem akarom a szomszédba költöztetni a lányomat, ahol maximálisan belefolyhatnánk egymás életébe. Én azonban ismertem magam, és ismertem Nadiát is. Egy kis távolság közöttünk áldás volt, és inkább javított a kapcsolatunkon, mint gátolta.

Kopogás hangzott fel az ajtómon, így megmenekültem attól, hogy valami kompromisszumot akarjak keresni. Kinyitottam az ajtót, és a felső szomszédomat, Marinát pillantottam meg a küszöbön, aki egy tortát tartott a kezében. Néztem a vastag cukorbevonatot, és eszembe jutott az a répa-céklatorta, amivel Nadia borzasztotta el a barátaimat tavaly.

– Auguri{1}! – lépett be Marina, aztán olyan határozottan vonult a konyhába, mint aki jól ismer engem és tudja, hogy nem kell ragaszkodnia a formaságokhoz. Ha az ember egy társasházban lakik, nem tud titkot tartani, még egy olyan szép, régi olasz palazzóban sem, amelynek vastag falai vannak. – A tortához senki sem túl öreg.

Nyilvánvalóan nem mutattam olyan lelkesedést a süteménye iránt, mint szoktam, ezért gyanakvóan rám nézett.

– Mi az? Mi történt?

A tekintete az asztalon heverő kártyára és levélre siklott.

– Ó, ez csodás! Nadia emlékezett a szülinapodra.

Még mindig elmosolyodtam, amikor Marina tiszta dublini kiejtéssel, de egy kis olasz akcentussal az ír apjától tanult „ez csodás” kifejezést mondta. Nadia is ugyanilyen folyékonyan beszélt angolul, de volt valami a hanglejtésében, ami felkeltette egy anyanyelvi beszélő kíváncsiságát.

– Ami azt illeti, nem olyan csodás.

Elmagyaráztam Nadia tervét.

– A gond az, hogy nem mondhatom meg neki így kerek perec, hogy nem akarom, hogy idejöjjön. – Haboztam. – Nagyszerű lenne egy kis időt tölteni vele, de ha ketten együtt vannak, nos, tudod.

Marina bólintott.

– Megszállhatnak az én tengerparti házamban, Santa Marinellában. Onnan időnként ideutazhatna vonattal. Igaz, akkor viszont takarítócéget kell megbíznom a takarítással, mert a pandémia óta nem voltam ott.

– Ez igazán nagylelkű tőled, cara. Lehet, hogy szavadon foglak. Nadia biztosan nem akarna egyik lakásban sem lakni abból a kettőből, amiket a covid előtt felújítani terveztem, hogy majd kiadom őket, mert azokban még nincs kész a konyha és a fürdőszoba. Ám ez még nem oldja meg a problémát, miért nem költözhet be Laura régi lakásába. – Elhallgattam.

Marinát érzékenyen érintette a tervem, hogy ki fogok adni az épületben más lakásokat is. Mivel több mint húsz éve bérelte a fenti lakást, úgy vélte, van beleszólása a dologba. „Mi lesz, ha kiderül, hogy az új bérlők szörnyű emberek? Akkor négy évig muszáj lesz együtt élned velük.” Én szerettem úgy gondolni, hogy az olasz lakásbérlési rendszer mindenkinek biztonságot nyújt, Marina társadalmi igazság iránti elkötelezettsége azonban megingott, ha valami a legcsekélyebb szempontból kényelmetlenséget okozott neki.

– Sokkal tisztábban tudok gondolkodni, ha ettem egy kis cukrot – jelentette ki, majd kivett a fiókból egy kést, és felvágta a tortát. – Úgy gondoltam, nem akarnál hetvennégy gyertyát a tetejére.

Felnevettem.

– Igazad van. De nem fogok panaszkodni amiatt, hogy idősebb lettem. Tudod, egyeseknek nem adatik meg ez a kiváltság.

A gáztűzhelyre tettem a kávéfőzőt, és felmelegítettem egy kis tejet. Marina már megszokta, hogy tejeskávét iszom jóval az után az időpont után is, amit az olaszok elfogadhatónak tartanak. Évtizedeken keresztül hallgattam a „Kapucsínót ilyenkor?” döbbent kérdést, mégsem szoktam rá, hogy egy mini eszpresszót igyak. Nem láttam értelmét.

Marina leült a szivacsos sarokülőre, amit a Matteo szüleitől örökölt súlyos, barna bútor helyett vettem.

– Miért nem mondod neki azt, hogy valaki kibérelte Laura lakását? – kérdezte, és lesöpörte a morzsákat a szájáról.

– Tudod, milyen a lányom, Marina. Tudni akarja majd a részleteket: ki, hol, merre, meddig. Nem tudok hazudni neki.

– Akkor add ki igazából!

A covid előtti hatalmas lelkesedésem, hogy felújítsam a két másik lakást, és a nagyobb jövedelem reményében bérbe adjam, valahogy átalakult, és most már többre becsültem a házunkban uralkodó egyszerű életet és békét. Elfárasztott a gondolat, hogy ingatlanügynököt kell keresnem, takarítókat, bútorokat venni, leendő bérlőket interjúztatni, megjavítani vagy elmagyarázni ennek az öreg palazzónak a számtalan bogarasságát. És igen, Marinát és a sok véleményét is.

– Túl öreg vagyok már ahhoz, hogy egy lármás család szomszédságában lakjak, amelynek tagjai minden napszakban nagy zajt csapva jönnek-mennek. És különösen az tetszik ebben a házban, hogy csak nők lakják. Jó dolog, hogy nincs itt egyetlen férfi sem, aki megmondaná nekünk, hogy mit csináljunk – mondtam, és közben pontosan tudtam, milyen ironikus, hogy csak azért lakom ebben a házban, mert megörököltem az épületet a férjemtől.

Marina felnevetett.

– Akkor én vagyok az ideális bérlő. Ha meghirdetnéd brit nőknek, három hónap múlva amúgy is el kellene menniük a brexit korlátozásai miatt. Sőt, az lenne a legjobb, ha mondjuk, már negyven éven felüli lenne, hogy ne kelljen elviselnünk a fiatalok mindenféle szokásait.

Nem reagáltam Marina ábrándjaira, hogy ki lenne a tökéletes bérlő.

– De hogy találjak középkorú brit nőket? És szerintem a három hónap túl hosszú. Talán legyen két és fél hónap, azzal a lehetőséggel, ha minden jól megy, meg lehet hosszabbítani…

– Biztosan van olyan hely, ahol hirdethetsz, és az ilyen emberek jelentkeznének rá.

– Mondjuk, a Lady magazinban? Biztos vagyok benne, hogy abban nagyon sok külföldi hirdetés van. Én is ott találtam a házvezetőnői állásomat évekkel ezelőtt.

Mindketten elhallgattunk, és arra gondoltunk, mennyire meghatározta a későbbi életemet az az egy döntés.

– A megfelelő embert kell idevonzanunk – folytattam. – Egy nőt, aki a lehető legjobban kihasználja a római tartózkodását. Nem akarok olyat, aki folyton búskomor arccal ül a kertben, vagy amiatt panaszkodik, hogy a templomi harangok felébresztik, vagy esetleg szőrszálhasogatóan kritizálja az olaszokat. Úgy értem, azt mi is megtehetjük, nincs szükségünk segítségre hozzá.

Marina felállt, hogy vágjon magának még egy nagy szelet tortát. Nem véletlenül jöttünk ki ilyen jól egymással. Visszaült a helyére, és felém tolta a tányért.

– Tessék, edd meg! Tápláld azt a nagy fejedet! Hogyan csábítsunk egy egyedülálló, középkorú nőt Angliából Rómába?

– Románcot ígérjünk neki?

Marina felhorkant.

– Azt hiszem, beperelnének minket megtévesztés miatt. A saját katasztrofális házasságunk után úgy vélem, kimerítettük a romantikus kvótánkat. Te vagy az, aki Olaszországba költöztél és itt maradtál. Mi tartott itt? Miért nem mentél vissza Angliába, miután az a dolog történt Matteóval?

Marina mindig is ilyen volt. Képes volt rátapintani a dolgok lényegére.

– Rómának olyan energiája és olyan szépsége van. Amikor először jöttem ide, minden reggel hatkor keltem, hogy élvezzem az üres utcákat munkába menet. Kilométereken át gyalogoltam, benéztem a kapukon, felnéztem a gyönyörű homlokzatokra, felmásztam a dombokra, hogy lássam, ahogy a város fölött felkel a nap. Olyan élettel telinek éreztem magam, mintha addig csupáncsak vegetáltam volna. Ráadásul az is felszabadítóan hatott rám, hogy itt senki sem ismer, nincsenek olyanok körülöttem, akiknek már kialakult véleménye van arról, hogy ki vagyok. – Nem tettem hozzá azt a nyilvánvaló dolgot, hogy „és mit csináltam”. Azt továbbra is csak a saját fejemben őriztem.

Még Marina sem ismerte az egész történetet, de nem akartam elrontani a szülinapomat azzal, hogy erre gondolok.

Marina hirtelen kihúzta magát a kanapén ülve, tekintélyes keble himbálózott a hirtelen mozdulattól.

– Kitaláltam! Mi lenne, ha feladnál egy hirdetést, amiben egy középkorú nőt keresel, aki már nem érzi az élet örömét?

Elfintorodtam.

– Ez úgy hangzik, mint egy energiaital reklámja. Vagy olyasmi, ami szexet kínál.

Megrázta a fejét.

– Nem, úgy értem, egy nőt, aki betöltött egy bizonyos kort, és eltűnt belőle a tűz. Talán egy aljas, hűtlen csirkefogó miatt. – Marina angol beszéde a negyvenes évek filmjeire emlékeztetett, amikor izgatott lett. – Vagy talán kirepültek otthonról a gyerekei, és már nem biztos abban, hogy ki ő. Segíthetünk neki újra megtalálni az életcélját.

Újabb grimaszt vágtam.

– Nem hiszem, hogy pesztrálni akarnék egy idegent, és átsegíteni egy életközépi válságon.

– Ugyan már! Mi lehetne kielégítőbb, mint látni, ahogy egy lestrapált nő újra kivirágzik? Különben is, nem nekünk kell csinálni ezt. Mi csak a megfelelő irányba terelgetjük, aztán a napfény és a város szépsége elvégzi a többit. Ahogy nálad is tette évekkel ezelőtt. Néha szüksége van az embernek egy kis térre, hogy újra felfedezze önmagát, miközben senki sem ítélkezik fölötte. Összeírhatnánk egy listát, mit kell megcsinálnia, amíg itt van, hogy ezzel segítsük az útján.

Nem számítottak a gyertyák, sőt még a torta sem. Marina a maga utánozhatatlan módján a legjobb szülinapi ajándékot adta nekem. Elterveztem, hogyan őrizhetem meg a szabadságomat, ugyanakkor hogyan adhatom vissza valaki másnak a sajátját. Ennél jobban nem is ünnepelhettem volna.

1

Beth

Nem először csodáltam az univerzum képességét, hogy az egyik ember nyereségét egy másik ember veszteségével képes ellensúlyozni. A lányom, Maddie a Leedsi Egyetemre ment, nekem pedig búcsút kellett mondanom az egyetlen gyermekemnek, tudva, hogy amikor majd legközelebb látom, addigra már eltávolodott tőlem. Azok felé a csillogó lehetőségek felé fordul, amelyek a világon rendelkezésére állnak. Ez volt a helyes és ünneplésre méltó esemény, amikor azonban körülnéztem a kollégiumi szobájában, a vadonatúj paplanján, az ablakpárkányra általam optimistán felsorakoztatott halolajon és multivitaminon, én csak a veszteséget éreztem. Megfosztottak a célomtól, amely az elmúlt tizennyolc évben hajtott, és emellett úgy sajgott a szívem, hogy szinte fizikailag fájt, és lelki szemeim előtt láttam, ahogy Meryl Streep azt énekli, „kipereg az ujjaim között”.

Maddie a vállam fölött nézett ki a folyosóra, mint aki már alig várja, hogy lerázza a szüleit, és belevesse magát ebbe az izgalmas nyüzsgésbe ezekkel az új emberekkel. Reméltem, hogy lesz egy másik kedves lány a kollégiumi szobájában, aki figyelmezteti, hogy menjen el az orvoshoz, ha megint kiújul a mandulagyulladása, akivel közösen vásárol ennivalót, és aki mást is tud főzni, nemcsak tésztát. Ott ácsorogtam az ágya mellett, feltollaztam a párnáit, tudva, hogy mennem kell, mégis úgy éreztem, még nem mondtam el a megfelelő szavakat, amelyeken igazán elgondolkodik, és amelyek nélkülem is biztonságban tartják.

Joel törte meg a csendet. Előrelépett, átnyújtott a lányunknak hatvan fontot, és azt mondta:

– Ezt taxira adom vészhelyzet esetére. Késő este sehonnan se menj haza gyalog egyedül!

Megölelték egymást, én pedig úgy éreztem, széthasad a mellkasom, annyira igyekeztem visszatartani a sírást.

Joel az ajtóra bökött a fejével.

– Gyere, Beth, búcsúzz el, és hagyjuk magára!

Szerettem volna kiszaladni a folyosóra, megragadni az egyik gyereket és bemutatni Maddie-nek, hogy ne üljön itt egyedül a szobájában. Ehelyett csak magamhoz vontam.

– Mihelyt elmegyünk, menj ki a konyhába, és ismerkedj meg a többiekkel!

– Anya, minden rendben lesz velem.

Ez törte el nálam a mécsest. Rájöttem, hogy többé már nincs szüksége rám annak a kislánynak, akit az iskola első napján úgy kellett lehámozni rólam. Valójában úgy nézett ki, mint aki már alig várja, hogy hátat fordítson annak, aki eddig volt, és ahonnan jött. Készen állt új véleményekkel, új személyiséggel kísérletezni, hogy egy egészen más emberré váljon. Olyanná, akinek a nézetei, a ruhái és az ivási szokásai messze túlmutatnak azon, amit a begyepesedett öreg szülei elfogadhatónak tartanak.

Zavartan kitámolyogtam a szobájából, elmentem egy fiú mellett, aki súlyzókat vitt a kezében, és kiléptem a friss levegőre. Megforgattam a kést a saját szívemben azzal, hogy felnéztem az ablakára, amelyen ferdén lógtak a függönyök, mert meg akartam nézni, hogy integet-e. Nem tette.

Kitört belőlem a sírás. Azt akartam, hogy Joel fogja meg a kezem, mondja azt, hogy ez el fog múlni, hogy holnap reggel már nem érzem magam ilyen üresnek és feleslegesnek. Azt akartam, hogy finoman viccelődjön velem, megnevettessen, hogy így reagálok egy olyan dologra, ami igazából jó és remek ugródeszka Maddie-nek, nem pedig gyászszertartás, mint aminek én gondolom. Ő azonban magába fordult, ahogy gyakran tette a szélsőséges érzelmekkel járó helyzetekben. Talán neki is nehezére esett jó képet vágni a dologhoz, de nem akarta, hogy én is lássam.

Néhány lépéssel előttem ment, és csak egy pillanatra nézett hátra, hogy jövök-e mögötte. Felzárkóztam hozzá, a fejemben azok a gondolatok kavarogtak, amelyeket elfelejtettem elmondani Maddie-nek, amelyekre nem figyelmeztettem.

Megpillantottam egy másik házaspárt, az anya az arcát törölgette, a fejét rázta és újra meg újra azt ismételgette:

– Nem tudom, miért vagyok ilyen zaklatott.

A férje elmosolyodott, és azt felelte:

– Mert hiányozni fog nekünk a fiunk. – Ezután átkarolta a nő vállát. – Remélem, nem azért, mert mostantól már csak én maradtam neked. – A nő a könnyei ellenére felnevetett. – Ami azt illeti, már alig várom, hogy minden figyelmedet nekem szenteld – tette hozzá a férfi, és a feleségéhez hajolva homlokon csókolta.

Én Joel után szaladtam, aki már eltűnt a parkolóban. Önkéntelenül is irigykedtem arra a párra. Azt akartam, hogy Joel ismerje el, ez egy nagyon nehéz időszak nekem az anyaságban, véget ért a mindennapos szülői feladatom, már nem én vagyok Maddie számára az első ember, akihez fordulhat, már nem leszek része olyan szorosan a világának.

Odaértem a kocsihoz, ahol Joel a GPS-be írta be az otthoni címet. Felnézett, amikor beültem.

– Ugye tudod, hogy Maddie nélkül is lehet életed? Ez olyan, mint egy új kezdet neked. – Gyengéd volt a hangja, ugyanakkor hallottam benne némi dorgálást is, mintha azzal, amit eddig csináltam, csak saját magamnak kedveztem volna, és értelmetlen volt, de végre eljött a lehetőség, hogy kezdjek valamit az életemmel.

Nem voltam az a típus, aki visszavág. Azt szerettem, ha minden sima, harmonikus és rendezett. Most viszont a saját szememmel láttam, hogy más férj képes túllépni saját magán és együttérezni a feleségével még akkor is, ha nem ugyanolyan intenzitással éli meg a gyerekektől való elszakadást.

– Sajnálom, de nem szándékosan dramatizálom túl a dolgot. Az eszem tudja, hogy ez egy csodálatos mérföldkő Maddie-nek. Csak időre van szükségem, hogy hozzászokjak. Tudom, hogy nem logikus, de az érzések legtöbbször nem követik a logikát.

Joel hátrahajtotta a fejét a fejtámlához.

– Megértem. Tényleg. De az elmúlt tizennyolc évben minden Maddie-ről szólt, és arról, hogy meleg családi légkör legyen otthon, stabilitás, hogy a lehető legjobban induljon el az életben. Most viszont, hogy ez megtörtént, már rajtunk a sor. Tényleg jót fog tenni neked, ha egy kicsit körülnézel, és megragadod a különböző lehetőségeket.

Éreztem, milyen igazságtalan. Valóban Maddie-t helyeztem eddig az első helyre, és fiatalabb koromban tényleg visszautasítottam néhány előléptetést, ennek ellenére adószakértőként teljes munkaidőben dolgoztam az elmúlt tíz évben, és egy egész könyvelőcsapat dolgozott alattam. Joel úgy állította be, mintha semmit sem fejlődtem volna a legelső munkahelyem óta. Valójában részben azért is szerettem annyira a munkámat, mert tudtam, hogy jó vagyok benne. Az volt az egyetlen terület, ahol nem kérdőjeleztem meg magam folyton. Mindenki úgy beszélt rólam, hogy én vagyok a biztos pont, aki válsághelyzetben sem veszíti el a fejét. A legnehezebb ügyfeleket és eseteket mindig nekem adták át – „Beth nyomás alatt is jól teljesít”. Büszke voltam rá, hogy én vagyok az az ember, akire mindenki számíthat. Joel mégis úgy beszélt rólam, mintha az elmúlt két évtizedben semmi mást nem csináltam volna, csak ugyanazt a néhány gombot nyomogattam volna egy számológépen.

– Egyetlen döntésemet sem bántam meg – feleltem halkan. – Még így is sikerült magas pozícióba kerülnöm a munkahelyemen, és szerintem Maddie-nek boldog gyerekkora volt. – Ellenálltam a kísértésnek, hogy megemlítsem azt a kellemetlen tényt, hogy Joelnek viszont nem volt folyamatosan mindig munkája, ezért én nem vállalhattam kockázatot, nem sodorhattam veszélybe a megélhetésünket.

Joel felsóhajtott.

– Csakhogy nem csak annyiból áll az élet, hogy mindennap időben megérkezel a munkába, és gondoskodsz róla, hogy mindenki megegye a brokkolifejadagját a héten.

Nem tudtam, miért ezt a napot választotta Joel arra, hogy kritizáljon. Különösen mivel könnyű ilyen kijelentéseket tenni, ha az embernek megadatik az a luxus, hogy a felesége elvégzi az összes unalmas, de szükséges feladatot. Az én szorgalmam tette lehetővé, hogy Joel ragaszkodhasson a saját szárnyaló ötleteihez, és csak azokat a vállalati könyvelési feladatokat vállalja el, amelyek „kihívást jelentenek és izgalmasak”, nem pedig bármit, amivel tetőt biztosít a fejünk fölé, és ennivalót tesz az asztalra.

Felé fordultam, vártam, hogy valami kalandos dolgot javasoljon, amivel kilépek a komfortzónámból. Például egy karib-tengeri körutazást vagy valami visszataszító dzsungeltúrát, amit korábban emlegetett, hogy majd megcsinálunk, „amikor már csak ketten leszünk”. Felkészültem rá, hogy megrázom a fejem, mondván, nem megfelelő az időzítés, most még nem tudok a nyaralásra gondolni.

Ő azonban nem mondott semmit. Csak hallgatott. Ez a csend nem egy mogorva és sűrű csend volt, amely huszonnégy év házasság után szokott lenni, amikor az egyik fél egy kicsit furcsán érzi magát és átmenetileg elmereng azon, milyen tökéletes lenne az élete, ha a társának nem lennének hibái. Nem, ez egy terhes csend volt, amelyet a visszafojtott harag itatott át.

Más körülmények között körbetáncoltam volna, megígértem volna, hogy a kedvenc ételét főzöm, felajánlottam volna, hogy én keresek építőmunkásokat, akik irodává alakítják át neki a garázst. Ma azonban minden erőmet felemésztette az, hogy túléljem Maddie távozását, ezért nem tudtam több energiát fordítani a dolgok elsimítására még akkor sem, ha tudtam volna, mi rosszat követtem el.

Egyikünk sem szólt, amikor elindultunk. Én úgy tettem, mintha az ablakon néznék kifelé, de csak a könnyeimet igyekeztem visszanyelni, hogy ne csorduljanak ki. Megálltunk egy benzinkútnál Sheffield közelében, és megittunk egy kávét. A szokásos módon leültem egy asztalhoz, Joel pedig megvette a kávét. A sorban toporgott, csak úgy sugárzott belőle a türelmetlenség, minden körülötte álló ember idegesítette. Nem húzódott oldalra, hogy egy nő elmehessen mellette, és kicserélhesse a gyümölcslevét vízre. A vállát vonogatta, és motyogott valamit, de úgy láttam, csak magában, nem kifejezetten egyvalakinek.

Megkönnyebbülés volt, amikor hazaértünk, és mindketten belebújhattunk a saját számítógépünkbe. Versenyeztünk, ki lesz az első, aki megemlíti, hogy „meg kell néznem a munkahelyi leveleket”.

Amikor Joel ilyen ingerült hangulatban volt, megtanultam hagyni, hadd birkózzon meg vele egyedül. Hosszú házasságunk megtanított rá, hogy mindig valami más miatt feszült, és ha teret adok neki, hogy feldolgozza magában, akkor néhány óra múlva jobb hangulatban bukkan elő, és bocsánatkérésképpen kinyit egy üveg jó bort.

Ma este azonban nyilvánvalóan nem ez volt a helyzet. Elhatároztam, hogy nem tűröm szó nélkül a morcosságát, mert most az egyszer úgy éreztem, nekem van jogom a lehangoltságra. Ennek ellenére tengeri sügért készítettem – a kapcsolatunkban ez közismerten felért egy békeajánlattal. Ő azonban csak tologatta az ételt a tányérján, unottan piszkálgatta a villájával, a kést még csak kézbe sem vette. Félig elfordulva ült az asztalnál, lerítt róla, hogy legszívesebben a tévé előtt ülne egy tálcával az ölében, hogy elkerülje ezt a feszült vacsorahangulatot, amelyben nem a beszélgetés dominál, hanem az evőeszközök csörgése a tányéron. Reméltem, hogy Maddie hiánya miatt nem lesz minden étkezés valóságos megpróbáltatás.

Abbahagytam az evést.

– Joel, valami baj van? Úgy értem, igazán baj? Nem csak az, hogy szomorú vagy, mert Maddie elköltözött.

– Nem igazán. Vagyis, fogjuk rá. – Elfintorodott, és a tányérját bámulta. Amikor felnézett, hozzátette: – Nem ma akartam erről beszélni.

– Miről? – Halálos betegség, játékszenvedély és elbocsátás jutott hirtelen az eszembe.

– Szerintem külön kellene költöznünk.

Azt hittem, rosszul hallok. Már majdnem felnevettem azon a hisztérikus módon, amely egy kiadós sírást követ.

– Különköltözni? Úgy érted, elválni?

Joel megkapargatta a tányérján lévő halat.

– Nem tudom ezt tovább folytatni. Maddie előtt olyan sok lehetőség áll, előttem viszont továbbra is csak ugyanez… tovább gazdagítani a már amúgy is gazdag cégeket…, amíg nyugdíjba nem vonulok. Elutazni Cornwallba egy hétre az anyáddal, nyáron két hetet tölteni Mallorcán, és a kettő között csupán annyi izgalom vár, hogy mérlegeljük a Netflix új műsorainak előnyeit és hátrányait.

– Úgy mondod ezt, mintha én lennék a világon a legunalmasabb ember. – Hallottam a könyörgő színezetet a hangomban, a vágyat, hogy cáfolja meg a szavaimat, jelentse ki, hogy egyáltalán nem ezt akarta mondani. Ő azonban láthatóan egyetértett velem.

– Szerintem elfásultunk. Mindkettőnknek sokkal több energiája volt régen, sokkal szórakoztatóbbak voltunk, amikor megismerkedtünk. Soha nem akartunk hétvégente otthon maradni, ha volt valami esély arra, hogy elmenjünk valahová.

Nem tudtam elég gyorsan követni a beszélgetést. Szerettem volna tiltakozni, rámutatni, hogy ő sem valami sziporkázó személyiség, nem beszélve arról, hogy már nem is emlékszem, mikor éreztette velem utoljára, hogy különleges vagyok. A zavarodottság azonban kiűzött a fejemből minden választ. Nem találtam azokat az érveket, amelyekkel megvédhettem volna magam, rákényszeríthettem volna, hogy fogalmazzon konkrétabban, mire gondol.

– Szóval ennyi? El akarsz válni anélkül, hogy megvitatnánk, mi mindenen változtathatnánk, mit tehetnénk, hogy jobb legyen a kapcsolatunk?

Egymás mellé helyezte a kést és a villát a tányérján. Félretettem a gondolatot, hogy megspórolhattam volna a főzést.

– Annyira megfeneklettünk, miközben felneveltük Maddie-t… Úgy értem, te nagyszerű anya voltál…, de a kettőnk párkapcsolata ment rá. Szerintem évek óta nem beszéltünk semmi másról, csak Maddie tanulmányairól, egyetemi jelentkezéséről, nem beszélve arról a zűrös időszakról, amikor az apád halála után eladtuk az anyád házát. Mikor volt utoljára, hogy hétköznap étteremben vacsoráztunk vagy a hétvégén koncertre mentünk?

Úgy éreztem magam, mintha beugrottam volna a jéghideg tengervízbe egy nyári napon. A mellkasom összeszorult, mint amikor nem kapok levegőt, és belül minden azért küszködik, hogy jobban legyek. Végül sikerült kipréselnem magamból a választ:

– Nem is tudtam, hogy így érzel. Miért nem szóltál?

Joel torkából furcsa hang tört fel, amely egyszerre volt becsmérlő és elkeseredett.

– Úgy gondoltam, nem tennél minket az első helyre. Önzőnek éreztem, hogy a figyelmedet szeretném, amikor már így is olyan sok teher nyomja a vállad. – Megrázta a fejét. – Amikor összeházasodtunk, te mindig a táncparkettre szaladtál, különböző frizurákkal kísérleteztél, ahogy kisütött a nap, máris rohantál a tengerpartra, barátok töltötték meg a házat. – Elhallgatott. – Most teljesen másfajta emberek vagyunk.

Többes számban beszélt, azt éreztette, mintha ez a kudarc mindkettőnké lenne. Valójában azonban csak az enyém volt. Igazság szerint nem volt annyi energiám, hogy ilyenekre is jusson, és azt feltételeztem, hogy a csapatomban lévő felnőttek örömmel vonulnak háttérbe egy időre… vagy hasznossá teszik magukat, és átvállalnak valamit a terheimből, hogy jusson erőm az olyan pluszdolgokra is, mint a borozgatás, az éttermi vacsorák és a tánc. Felháborított az igazságtalanság, hogy azért kritizálnak, mert mindent megtettem, amit csak lehetett a családomért.

– Azt hiszem, alapvetően nem vagyunk mások, csak nagyon sok elvárásnak kellett megfelelnünk, amelyek egymás után jöttek: először Maddie, aztán segíteni anyámnak elköltözni. De nem csak a saját családomról kellett gondoskodnom. Mindent elkövettem, hogy a te szüleidet is gondozzam, amikor megbetegedtek. A fél életemet az autópályán töltöttem. – Még mindig bosszantott az igazságtalanság, hogy Joel felrója nekem azokat az alkalmakat, amikor szabadságot vettem ki, hogy elmenjek Derbyshire-be, valahányszor az anyjának vagy az apjának valami egészségügyi vészhelyzete támadt. Aztán később ápolókat kellett találnom melléjük, megjavítani a dolgokat a házban, és minden követ megmozgatni, hogy gyengélkedő szülei a saját otthonukban maradhassanak.

Joel sértődöttnek tűnt.

– Én is ezt tettem. Hónapokon keresztül majdnem minden hétvégén elutaztam hozzájuk.

Nem tettem rá megjegyzést. Még ilyen körülmények között is helytelennek tűnt szembesíteni az igazsággal, hogy az ő látogatásai mennyire szórványosak és bosszúsak voltak.

Mégsem hagytam annyiban a dolgot, meg akartam védeni magam.

– A pandémia előtt mindennap Londonba ingáztam, aztán hazajöttem, és az összes házimunkát elvégeztem. Ezek után nem sok idő marad bármi másra. Valakinek meg kellett csinálnia az olyan unalmas dolgokat is, mint a takarítás, mosás, főzés. Talán ha egy kicsit többet segítettél volna, nem lettem volna annyira kimerült.

Összeszorította az állkapcsát. Tudtam, hogy most azon kezd versengeni, ki mennyit csinált a ház körül. Ő úgy vélte, hogy pontosan elvégezte a saját részét, mert fogalma sem volt arról, mi minden egyebet kellett megcsinálni, és milyen sok minden történt úgy, hogy ő azt észre sem vette. Ez azonban nem a megfelelő pillanat volt, hogy erre rámutassak.

Megfogtam a kezét.

– Kérlek, adj nekünk… nekem… még egy esélyt! Most már tudom, mit érzel, ezért változtatni fogok. Anya berendezkedett az új lakásában, Maddie elköltözött, és a saját életét éli… – Próbáltam ügyelni rá, hogy ne törjön meg a hangom. – Most már arra koncentrálhatunk, amit mi akarunk csinálni. – Vonakodva bevallottam magamnak, hogy nem igazán tudom, hogy az mi lenne. Hagynom kell, hogy Joel mutassa az utat.

Elhúzódott tőlem.

– Sajnálom, Beth, annyira csak arra koncentráltál, hogy Maddie egyetemre menjen, hogy nem is tudtam, hogy kezdjek neki ennek a beszélgetésnek. Nem tudtál volna ezzel foglalkozni. Jött egy remek lehetőség egy új projekt levezénylésére, ezért elfogadtam, és áthelyeztek a párizsi irodánkba.

– Micsoda? Mikor? – Kezdtem rájönni, hogy ez az egész beszélgetés nem valaminek a kezdete, nem puhatolózás, hogy hogyan reagálok rá, sokkal inkább kész tények közlése, egy bejelentés, mert ő már eltervezte az életét nélkülem. Elszántan próbáltam felfogni, hogy hamarosan egy háromfős család helyett egyedül maradok. – Mennyi időre? Végleg ott maradsz? – kérdeztem a rémülettől magasabb hangon.

– Néhány hét múlva költözöm. A projekt kezdeti stádiuma körülbelül hét-nyolc hónapig tart. Május közepén fejeződik be. Tudtad, hogy mindig is külföldön szerettem volna élni.

Tényleg tudtam? Talán beszélt nekem erről a vágyáról, hogy Párizsban akar lakni, miközben én szórakozottam bólogattam, ám közben Maddie és a történelemtételek ismétlése forgott a fejemben, vagy az, hogy a csirke meg ne égjen a sütőben. Ha el is mondta nekem, valószínűleg úgy gondoltam, csak egy múló szeszély. Szaporábbá vált a légzésem, a tekintetem ide-oda repkedett a szobában, és a nászajándékainkon állapodott meg: a fenyő dohányzóasztalon, az agyagkancsón, a kecses porceláncsészéken, amelyeket betettem a vitrinbe, mert csak két korty tea fért beléjük. Ragaszkodtunk ezekhez a dolgokhoz, bár annak idején csak mérsékelten tetszettek, most pedig szabályosan utáltuk. De nem lesz egyik miatt sem vita. Ez most nem a tulajdon megosztásáról szólt. Én nem akartam különköltözni. Meg akartam mutatni a férjemnek, hogy mi… én… lehetek megint olyan vibráló, szórakoztató és kalandvágyó, mint régen. Egykor olyan voltam. Talán megint sikerül olyanná válnom.

– Joel, ne mondj le a házasságunkról! Menj el Párizsba, ha muszáj, de ígérd meg, hogy adsz nekünk egy esélyt, hogy változtassunk, mielőtt bármilyen végleges döntést hoznánk! Hallom, amit mondasz. Sajnálom, hogy annyira lefoglaltak a teendők ebben a családban. De változtatok rajta. Most, hogy Maddie már nincs itt, sokkal rugalmasabban tudom kezelni a dolgokat. – Előrehajoltam, a tekintetem az övét kutatta. – Kérlek! – Nem mondtam ki hangosan, amit magamban gondoltam: Ne akard, hogy azt kelljen legközelebb Maddie-nek mondanom, hogy „Remélem, rendesen eszel, és nem iszol túl sok vodkát. Ja, itt nem sok minden történt. Csak az apád és én elválunk.”

Ezt nem engedhettem.

– Akkor május közepéig várunk – felelte Joel nem túl nagy meggyőződéssel. – De addig is élni fogom az életem. Ötvenkét éves vagyok. Az apám hetvenhét évesen halt meg. Az még huszonöt év, ha én is ugyanazt az utat követem. Nem akarom elpazarolni.

Egymást kergették a gondolataim. A saját férjem nem akarta rám pazarolni az életét. Féltem, hogy mit válaszol a következő kérdésemre, de muszáj voltam feltenni:

– Mit értesz az alatt, hogy „élni fogod az életed”? Más nőket?

Megvonta a vállát.

– Szándékosan nem keresek új kapcsolatot. Szeretnék házas maradni a megfelelő körülmények között.

Olyan tényszerűen közölte ezt, mintha mindez teljesen egyértelmű lenne bárki számára, akinek van némi sütnivalója. Mintha az lenne a világon a legtermészetesebb dolog, hogy a házasságunk egy „talán”-on vagy egy „ha nem adódik valami jobb”-on múlik. Fájdalom hasított belém.

– Össze fogom szedni magam – válaszoltam sietve. – Fogalmam sem volt róla, hogy ennyire boldogtalan vagy. Kérlek, ígérd meg, hogy nem hagysz el valaki másért! Adj nekem esélyt, hogy helyrehozzam ezt!

– Mindent elkövetek. Én sem akarok különválni, de nem tudok többé így élni.

Annyira féltem, hogy rákényszerítem a házasságunk azonnali befejezésére, hogy inkább helyeslően bólogattam.

Ezután bement a nappaliba, bekapcsolta a híradót, én pedig csak ültem ott tovább döbbenten. Alig mertem levegőt venni, féltem, hogy a mellkasomat összeszorító fájdalom olyan hangként tör ki belőlem, amit nem tudok kontrollálni, és ami miatt Joel azonnal a válás mellett dönt.

{1} A legjobbakat! (olasz)