Makkai-Flóra Ágnes

FŐ UTCA 4.

Fő utca 4.

© Makkai-Flóra Ágnes, 2019

Szerkesztette

Dézsi Ibolya

Tördelés, műszaki szerkesztés

Kiss András

Címlap

Dézsi Ibolya

Tamara de Lempicka festménye alapján

A kiadásért felel

az Atlantic Press Kiadó igazgatója

Atlantic Press Kiadó

1114. Budapest, Bartók Béla út 55.

www.atlanticpress.hu

Minden jog fenntartva

© Atlantic Press Kiadó, 2019

ISBN 978-615-569-388-5

Ez a regény különdíjat nyert az
Atlantic Press Kiadó
2018-as Női Regénypályázatán

A Fő utca 4-ben a történelmi tények és a valós személyek mellett,
fantázia szülte karakterek vívják harcaikat önmagukkal és a világgal.

Még mielőtt, és azután…

Gyalázatos bőgés közepette a tépett frizurás zöld ruhás lány mezítláb rohan át a hídon, belegázol egy szögbe, üvegdarabba vagy effélébe, de nem érdekli. Fiatal, még mindig nagyon fiatal. És ismeri a kultivált, sikerorientált világot, az arculatváltás különböző fázisait, meg a kurvaságot. De ez kevés. Ami történt, belőle fakadt, a teste gyengeségéből, és csak a túléléséért nyelt naponta vaskos, jól megmunkált maszlagokat. Megtorpan, nekidől a híd egyik acélkorlátjának egy fortyogó, sikoltozó világ közepében. Úgy érzi, valaki egy óriási denevérköpönyeget ránt le róla, és nem érti, miért kínlódott orvosi, és egyéb, pénzbeli szarozásokkal, miért is nem gyúlt már korábban fel ez az ezer wattos égő?! Hiszen világos, hogy neki csak egy útja van, rögök és egyéb kínlódások nélküli sima út, ami a mai napig is létezett, de csökönyösen hátat fordított neki. Mennyi gyógyszere van otthon? Fél csomag. Talán még több is, valahol a komódban. A kis lakattal lezárt dobozka mellett, ahol a nagyanyja antik brossa és gyűrűje van.

És akkor megint bevillan az a nap. Gyerekéveinek egyik legelső emléke. Állt a Lánchíd lábánál, nagyanyjával, egy verőfényes, duzzadó reggelen, ötévesen. Nagyanyja súllyal bíró ünnepet élt meg: azt, hogy átléphette a határt, és külföldre mehetett, azaz jöhetett. A gyermek nem értette, miért külföld az, ahol anyanyelvén szólnak, de a nagymama, régi kolozsvári színésznő, ragyogó, vonzó asszony, összehúzott szemmel fürkészte a Lánchidat, a Dunát. És a gyerek, az akkori kislány, várta, hogy végre legyenek már túl ezen a marhaságon, és menjenek már a Városligetbe, ahol elefántot, zebrát néznek majd, óriáskerekeznek is. A zöld ruhás lány öklendezve kapaszkodik a hídkorlátba, testét kiveri a víz, nem bús-bájos emlékezés vágya hozta ide, hányni jött ide, háborogni, utálkozni, számonkérni.

Mert a nagyanyja beszélni kezdett akkor. Először negyvennégy novemberében jött át Kolozsvárról, rokonokhoz, ennek a pici lánynak az anyjával, aki nyápic kisbaba volt. Miért jöttek ide, ők ketten, a zavaros, háborús időszakban, nem derült ki, lehet, hogy nagyapa volt a hibás, talán másvalaki. Itt érte az ostrom mindkettőjüket. Ez nem jelent semmit, sokakkal megtörtént. Volt, aki túlélte, mások meg nem. Életek. Az ondolált hajú nagymama szépen, lassan elmondta neki, az ötévesnek, mindazt, ami akkor történt. Sokáig beszélt. Sokat mondott, túl sokat. Érthetetlen kifejezések voltak ezek, nyilasok, szabadrablás, bombázás, lovak. Szétlőtt Lánchíd, éhség. Egy budai bérház bűzös kapualja, az a kapualj, és a pince, ahol aztán megbújtak. Még most is görcsbe rándul a felnőtt lány keze a hídkorláton, hiszen a gyerek, a kiskölyök nem akart tudni ezekről a régmúlt időkről. Nem, nem akart. De nem volt választása.

Nagyanyja aztán hamar túlteszi magát ezen a históriás történelmén, mindazokon, amit viharos gyorsasággal felidézett, mert sok mondandója volt és kendőzetlenül mindent kimondott. Sikerült sebtében, kapkodva a szavakat rádobálni egy meztelen, arctalan vázra, és ennek élénken tudatában is volt, mert elkezdte rendezgeti a gyerek ruháját, haját, majd elvitte a Lánchíd presszóba. Vadul összecsókolja, karjába szorítja, ő meg nyugodtan szuszog, fagyi-torony áll előtte, aztán következik az állatkert, az óriáskerék, a szellemvasút, és kap egy szalmakalapos szerecsenbabát is.

De éjjel, a rokonok nagyágyában, ahol ketten aludtak, újraéled a háború. Bombák robbannak az Alagútban, megvadult, véreres szemű lovak vágtatnak, és egy ember a kislány arcába csap. A gyerek sikoltozva ébred. Nagymama öleli, és bizonygatja, hogy álom volt, rossz álom, és ne féljen, mert örökre megvédi őt. A gyerek megkérdezi, hogy a nyilasoktól is képes lesz-e majd megvédeni. Akkor az asszony sóhajtozva felkel, teát főz, mondja, egyre mondja, hogy Szoficska, kincsem, hát nincsenek már nyilasok! A gyerek meg kijelenti, hogy oroszok, azok azért vannak, biztosan vannak. Igen, vannak, de téged nem bántanak, válaszol a szépasszony, lehajtva a fejét, bele a rokon néni tollpárnájába. Aztán elveszi a teás csuprot, igazgatja azt az éjjeliszekrényen, majd felnéz, és azt mondja: „Téged, kislányom, itt senki nem bánt, biztonságban vagy, és ezt örökre jegyezd meg.” Majd ráncos fehér ujjaira csavarva a gyerek haját, azt suttogja, hogy erről, ami akkor, ott a kapualjban történt, senkinek nem beszélt még. És nem is fog. Kettőjük titka maradjon hát.

És ezzel ment is aztán tovább a kislány masnis élete. Nőtt, növögetett, és sehogysem feledte a közös titkát a nagyanyjával. Néha amikor eszébe jutott, megrázta a fejét, hátha elfelejti, néha unta, néha dühös lett tőle, mert érezte a súlyát, de lassan nőtt fel hozzá, hogy meg is értse. Mégis, túl hazugságokon, malackodásokon, túl barátja élettelen testén, amit igazából sohasem látott, de elkísérte, végigkísérte az életén, és túl anyagi és egész valóját fenyegető happeningeken, erőt és biztonságot kapott ebből a darabka sztoriból. Az öregasszony, aki könnyelműen elkotyogta a titkait a gyermeknek, aztán mintegy szánom-bánom, óvta, vigyázta napjait, melegítette a teáját, már vénülve, már nehézkesen, de kitartóan egyengette a lépteit tovább, mindig tovább.

Mondja, kislány van egy kávé?

Nem értettem kilenc kemény évvel a vállamon, hogy mi a csudáért látogattak minket a szekusok[1] A mi lakásunkban csak könyvek voltak és ódon, szegletes, megroppant, éjjel élő, recsegő bútorok, és rengeteg lemez szimfonikus zenével. A belső szobában sasoltam, bebújva egészen a könyvespolc mögé, én a balettsulis hajlékony vakarék, aki bárhol meghúzhatta magát, hétrét görnyedve. Hallottam, hogy belépnek. Az egyik hórihorgas a sapkájához nyúlt, a másik, az alacsonyabb, hamuképű, bámult befelé a konyhánkba. Könyvek, feltornyozott értelmiség-kupacok ott is. És rögtön a tárgyra tértek. Megmondták, hogy mit kell tennie apámnak, kikről kell jelentést írnia. A kollégáiról. A barátairól. Apa meg, a drága, oly nyugodt volt akkor, és halkan azt mondta ennek a két sapkásnak, hogy többé ne zargassák. És hogy már kijelentette ezt a múltkor is. Nem igazán értettem, mi az a hely, ahova mindenáron az én sikertelen-író atyámat be akarják ráncigálni? Hiszen, ha ily sokat ért nekik, miért nem becsülték meg az egyetemen, a nagy Bolyai egyetemen? Jaj, ezt is mennyit hallgattam nagyanyától! Merthogy egyesítették a Babeşsel[2], és ez az én szegény apámnak nem tetszett. Meg még sokaknak nem. Emlékszem a lamentálására, hogy mennyit melózik, mert adminisztratív feladatok tömkelegével ellátott káder volt apám, és kevés volt az óraszáma. Nem sejtettem, mi az az óraszám, de abban biztos voltam, hogy átejtik, mivel balek. Én is az voltam, apám lányaként, mert mindig elfelejtettem, hogy románul kell írni a dátumot a leckefüzetemben, a margóra. Magyarul beszélhettünk egymás között, de oda kellett írni a margóra, a leckefüzetbe, hogy zece, septembrie, unamienouăsuteşaptezecişinouă[3]. Kötelezően. Én meg mindig összekevertem, leszidtak, és tűrtem.

Ezért szerettem ebben az időszakban inkább a Nagymaminál lenni. Ott senki nem kopogott este, és semmiféle jelentésfélébe nem óhajtották belevinni az én drága mamikámat. Az is tiszta volt nekem, hogy apám a nagyanyám részére nem létezik. Egy nulla. Anyunak, ennek a barackbőrű, karcsú, szőke viruló lánynak, ennek az Ágnesnek, jobb férjet akart a mi nagy és nagyon álszent, és nagyon rosszindulatú, sajátos elvekkel és gondolkodásmóddal rendelkező családunk. És apám sokkal, sokkal idősebb volt anyánál. Tizennégy évvel, bár ezt én gyerekként nem fogtam fel, nem is érdekelt, csak azt tudom, hogy halálbiztos voltam abban, hogy ezek ketten szeretik egymást. Még Nelly, a szomszéd néni is észrevette. A drága Nelly, aki összeforrott Kolozsvárral, a Szabadság téri ódon bútoros lakással, a nyikorgó folyosóajtóval, és a levélszekrénykével, amire talán még ma is az van kiírva, hogy: Kertész.

Gyerekként az egész családból apámat sajnáltam a legjobban, és mindig az ő pártján álltam mindenben. Ma már persze tudom, hogy nem voltam igazságos. És amikor ivott kicsit, még jobban odavoltam szegénykéért, mert mondta, egyre mondta, hogy negyvennyolcban, a tiszta magyar tanszékre felvételizett, aztán ott tartották tanársegédnek. És jött a vég. A budapesti forradalom szimpatizánsaiként tüntettek ötvenhatban, több társa börtönbe került, mások öngyilkosok lettek. Na, aztán ez egy veszélyes téma volt, kész vörös posztó. Halvány fogalmam nem volt, hogy mi történt ötvenhatban, és amikor erről beszéltek, elöntött a pulykaméreg. Mert suttogtak, ijesztő arckifejezéssel, az ajtó felé figyelve, olyan nevetséges volt, hogy azt hitték, hogy nem hallom, nem észlelem. Pedig csak nem értettem, annak ellenére, hogy kilenc évesen már felnőttnek képzeltem magamat, és rém okosnak. A felnőtteket mind hülyének tartottam, mivel nem fogadták el a felnőtt voltomat, és nem kezeltek egyenrangú félként.  Koraérett, de tudatlan fejemmel azért reméltem, hogy egyszer úgyis elmondanak majd mindent, amire kíváncsi vagyok, és amiről én még nem tudok, de tudom, hogy ők már tudják. Nem is akartak ők engem tudatlanságban tartani, dehogy, céltudatos, szocialista, elvhű szülők voltak, ahogy le volt írva a nagykönyvben, csak éppen frászban voltak állandóan, hogy eljár a szám. Románia, szép hazánkban vigyázni kellett, hogy mit mondunk, és mit teszünk. Gondolni vagy álmodni akármiről lehet, és ez a bizonyosság könnyítette meg akkori napjaimat.  Akkoriban már volt tartásom, saját világom, emlékeim, álmaim, amit szüleim, otthonom, és a szűk környezetem biztos bástyaként vett körül. Elégedett voltam és boldog, csak túl fogékony, kíváncsi, és kotnyeles, bár a suliban közönyösnek könyveltek el. Nagyon zajos és csiricsáré üveggolyószerű belső világgal rendelkeztem, amiből néha ki-kitekintgettem, arra várva, hogy derüljön fény bizonyos dolgokra. Az időt, gyermekkori életem megélését elpazaroltam, annyira sóvárogtam, hogy minél hamarabb nagylány legyen belőlem. Mert akkor kiderül majd minden…

Olyan nevetséges dolgok miatt is, mint Sue-Ellen, a magyar szinkronban Samantha a Dallasból. Próbáltam utánozni a pillantását, a kissé dacos szájtartását.  J.R. avagy Jocky volt a kedvenc szereplőm. Nem is beszéltem erről soha, tudtam, hogy őt utálni kell, mert gonosz és ő a kapitalista modell, és apa szerint az egész sorozat egy nagyon buta történet, aminek semmi köze sem volt a mi életünkhöz.

Szegény apám, csak panaszkodott állandóan, de tényleg állandóan, hogy mennyire megromlott az idegrendszere. Mert csak nyugalmat akart, csak csendet. Gondoltam, hogy talán ezért nem lépett be a pártba. De Pusztai Tiberiu kollégája azonnal megtette. Vállalta a párttitkárságot, a káderezést, gyűléseket, és megkapta a kinevezést is. Az én apám persze nem csinált karriert, a dékán fokozatosan elfordult tőle, plusz órákat nyomott rá, de elmaradt a pénzjutalma, és lassan-lassan már a diákok is elnéztek mellette. Az én magyar tanszéken végzett, drága apám mellett.

Bár többnyire fáradt volt és kedvetlen, azért tudtam, hogy én vagyok apám mindene. Pepikémnek szólított. Igazából csak neki tűrtem el, hogy lepepikézzen. És csak itthon. Jellemzően kettős személyiségem volt, és az egyik énem idomulni akart az átlaghoz, az elvárt, megszokott sémákhoz, holott lelkem legmélyén tisztában voltam azzal, hogy borzasztóan, felháborítóan, sőt nevetségesen nem vagyok átlagos. A lakásunknál kezdődött.

A „főúri lakosztály” – Húzta el cakkos-vörösre rúzsozott száját nagyanya, mert apám, a „balfék”, nem volt képes mást szerezni – két idétlenül nagy helyiségből állt, pont szemben Mátyás király szobrával. Én a belső szoba elejében aludtam, a sarokban, a csempekályhával szemben, ez volt az én szobám, jobbról és balról két ormótlan könyvszekrény volt a válaszfal. Ezek mögül jókat lehetett hallgatózni. És remek olvasnivalókat lehetett találni. Így leltem rá Móriczra, Zolára és Apuleius Aranyszamarára is. És a drámákra, a jó öreg Shakespeare-re, meg a többiekre. Csak Jókait kerültem mindig. Makacs voltam, a kötelező dolgokat megvetettem.

Arrább egy ókorból itt feledett vitrin terpeszkedett, könyvekkel, és egészen apró mütyürökkel. Kék, csavart farkú hal. Öregember szivarral, de egészen picikében. Kisdoboz, zárral, jaj, ez olyan édes volt, ma is megvan valahol, almamagokat gyűjtöttem benne, és a kulcsát meg eldugtam. A szoba közepén a kerek nagy-asztalon bifláztam, tévézés közben ettem is, meg ha vendégek voltak, körülülték az asztalt. Az ablak mellett volt apa íróasztala, tollak, ceruzák, papírok, huzatra érzékeny holmik, amelyek néha átrepkedtek zavaros életünk napjain.

Apa és anya nem aludtak egy ágyban. Anya ágya kint volt, a külső helyiség sarkában, egy függöny takarta el. Ez volt a duzzogó, ahova én is gyakran bebújtam, ha magányra vágytam. A szoba volt a konyha is, és kész frász volt elgyalogolni a vízcsaptól a kályháig, pláné ha nagymama csípőre tett kézzel megállt a kettő között. Ki hinné, de még az úgynevezett kávézó, a szalonasztalka is itt volt, egy térben a konyhával és anya hálóalkalmatosságával. Ide rogyott le anyám, ha fáradt volt, és mindig fáradt volt. Apa meg éjjel itt írt. Regényt. De csak ha mindenki aludt már, különben nem jelent meg neki a múzsája. Az asztal alján gúlába pakolva sorakoztak az irományai, sok sárga, szürke füzet, napközben mindig szétrugdaltuk ezeket, ahogy az asztalnál ülve kalimpáltunk a lábunkkal, ő meg este visszarendezte végtelen türelemmel. Odabenn az íróasztala mellett állt az ágya, de hogy minek? mert ott nem írt és nem is cigarettázhatott, mert írás közben rengeteget szívott. Mindig kihordta a dolgait a szalonasztalkára, ami néha felborult a súlytól. Tudtam, hogy ezek a füzetek, tollrajzok, papírfecnik szentek, mert apám művei. Jól megvoltam apával, még koncertekre is vitt. Minden áldott vasárnap délelőtt a filharmonikusokhoz, amit többnyire untam. De azt a Spanyol szimfóniát, apa kedvencét, amit egy nagyon magas, sovány, nagyhajú fiatalember játszott, aki iskolásként külföldön is járt már, valami Laurențiu nevű, mintha vitustáncot járt volna, úgy játszott el. Akkor kicsit sajnáltam a fiút, azt hittem, baj lehet az idegeivel ennek is. Általában ténynek vettem, hogy ideggyenge emberek korszakát éljük.

Vörös a hajam, és rengeteg, rakoncátlan, göndör hajtömeggel áldott meg a természet. Komoly hajzuhatag, és a bőröm fehér és szeplős. A szemem szürkészöld. Tisztában voltam azzal, hogy rettenetesen nézek ki, de elfogadtam. Hallottam, amint nagyanya odasúgta anyának, hogy szegény Szoficskám, nem sok szépséget kapott… De az is tény volt már, hogy ezen lehet segíteni, festékkel, meg ruhákkal, és én biztos voltam abban, hogy megfelelőre fogom gyúrni magam majd egyszer, a kellő pillanatban. A külsőm foglalkoztatott, szerettem volna szép és bájos lenni, de nem ez volt a középpontja világomnak, hanem a színház és a színészet. A balettsuliban nagy reménységnek mondtak, és én el is hittem, mert imádtam, de hamar kifulladtam, hamar dühös lettem, ha a spicc vagy a balancé nem jött össze. Znagu bácsi, a mester, azt állította, nagy tehetség van a lábamban, és tartsak ki, sokat gyakoroljak. Zangu bá szerint volt bennem egy szikra. Csináltam, becsülettel. Júlia, Ophelia, Nóra ott álltak libasorban vágyaim zsenge, emelkedő, még erős polcain. A számat harapdálva kínlódtam a korlát mellett, emeltem a lábam, és húzott a derekam már, de nem hagytam magam, miközben igyekeztem követni a tükörben a mozdulataimat. Reméltem, hogy szép testem lesz végül. Mert a jó testtel el lehet érni dolgokat, ezt mondta egy fiú, a Jajmarosi, a hatodikból, és én ezt szem előtt tartva jó testű nővé akartam válni.

A balett mellett egy héten egyszer zongoraórára jártam, amit igazán felemelőnek éreztem. Péntekenként egy öreg néninél meg olaszul tanultam, a betegsegélyző mögötti utcában. Szürke póthajat viselt, és mindig avas süteményt adott. Az olasz tanulásra is nagymama vette rá anyáékat, és ő is fizette.

A szüleimre hálával gondoltam, ők tartottak el, de rém unalmasak voltak. Emlékszem, egy osztálytársam apja váratlanul meghalt, és én ezt valamiféle erkölcstelenségnek tartottam. Nagyanyámat velem egykorú gyerekként kezeltem, aki kissé visszamaradott, néha bosszantó figura. Egész megjelenése egy tragikára utalt, és úgy tett, mintha mindenkinél, mindent jobban tudott volna. Vele, ezzel a vénülő kölyökkel való viszonyom sajátságosan erős kötelék volt. Egy kis szoba-konyhában élt, a Grozavescu úton, de sokszor volt nálunk. Néha dühös voltam rá, mert vénülése az idő múlására emlékeztetett, és ettől én elzárkóztam. Magamat és enyéimet kívül helyeztem az élünk-meghalunk témán, mert mi mások voltunk, egészen mások… Érdekes módon az állatokat és a növényeket magunknál sokkal magasabb rendűeknek tartottam, tiszteltem, csodáltam, és köszöntem még a betévedt kiscsirkének is a nagymama lakásának udvarán.

Apám és nagymamám rossz viszonya néha megzavart ábrándos világom berendezésében. Nagyanyám szeretett a régi kolozsvári színházról beszélni, és apa dühös volt rá, mert túl sokszor emlegette az ostromos sztoriját is. Apám kedvetlenül hallgatta, hiszen ő is tudta, mi volt akkor, Budapesten, és ma már értem, hogy pont azért nem bírta hallgatni, mert elege volt, nagyanyámból is, aki, mint egy mártír, égre meredő szemekkel mesélt dolgokat, de nem mindent. Apa, ha csak megsejtette volna a történet igazi magját, hát, nem is tudom… kirohant volna az utcára. Szidta az öregasszonyt, szidta, és azt mondta, hogy irigylésre méltó nemzeti öntudattal rendelkezik, amit tanítani kéne. Lehet, hogy ez csak amolyan gúnyféle volt a részéről? Emlékszem egyszer nagyanyám morgós, görbe háttal áll, nem nekem beszél, hanem a kávéfőzőnek, kislábosnak, gyúródeszkának.

– Még hogy Gabriel Bethlen… Még hogy román fejedelem… Még hogy belgrádi csata..., az Nándorfehérvár, te gyerek!

Hadakozott, és mérgelődött, hogy hazugságokat tanulok, de nekem így kellett felmondanom a leckéket. Azt hogy hol élünk, miben, és milyen napjaink következnek, értettem, és felfogtam, magyarnak születtem, senki nem mondta, soha, hogy szeressem Erdélyt, de tudtam, itt vagyok otthon, az enyéimmel. A románokat, mint egységes blokkot, népet, nem szerettem kimondottan, történelmük, nyelvük, és egész nagy romániás ujjongásuk miatt, viszont számtalan román barátnőmet nem tekintettem közéjük valónak. Hogy nem lehet kapni ezt-azt, és esténként a tévében a Megéneklünk Románia[4] megy, hozzátartozott üvegből font, szépen fenntartott, nagyon biztonságos világomhoz. Emlékszem egyszer hallottam az utcán, két bácsi arról beszélgetett, hogy innen el kell menni. Értettem, hallottam, de el nem mondtam volna otthon. Azért magamban tovább vittem ezt a rossz itt dolgot, mert ha rossz itt, ez azt jelenti, hogy nekem is rossz, és ha románul kell énekelni, az is rossz, és a zongorázás, hát az is szar, és akkor máris indulhattunk volna mindannyian. Tulajdonképpen kilenc évesen egy zenével, irodalmi töredékekkel, színházzal, színészettel agyontömködött fejű kiskölyök voltam, aki soha nem akart felnőni. Azt hittem, beszélhetek akárhol, akármit, mert a családom megvéd minden következménytől, hiszen a rossz jegyeket és egyéb buta dolgokat is elnézik nekem. Tisztán emlékszem például egy délelőttre, a Carpat (Kárpát) cukrászdában, amikor nagyanyámmal, aki állandóan fagyival, csokitortával tömött, holott nem lett volna szabad híznom, beültünk. Én meg anyámról beszéltem, és jó hangosan ecseteltem anyám okosságát, meg tájékozottságát is, és a tényt, hogy aznap éjjel még Bécs megdöntéséről is beszélt apával. És hogy ez a Bécs-dolog valami állati nagy attrakció lehetett, mert ellágyult a szülém hangja, erősen el, és apa is hümmögött nagyon. Nagyanya meg fulladozni kezdett erre, félrenyelte a szavarint, én meg felugrottam és hevesen kezdtem püfölni a hátát, közben azt kiabáltam, hogy Éljen a Román Kommunista Párt. Szerencsére megúsztuk.

Utáltam, ha a tanulmányi előmenetelemről kérdezett bárki. Általában az átlagnál rosszabb tanuló voltam, figyelmetlen és közömbös, olyan, aki a táncnak él, más nem is számít. Pedig szép osztályünnepély volt abban az évben, az iskolánkban. És nekem akkor Nagymami a kezembe adott egy gyönyörűséges balladát, Arany Jánostól A walesi bárdokat. Én meg úgy gondoltam, hogy mivel sok osztálytársam magyar, hát el lehetne mondani ezt a walesi-dolgot nekik az osztályünnepélyen, és így történt, hogy a próbán, óriási szenvedéllyel szöktem neki szegény Edward királynak. Kiderült, hogy rossz ötlet volt. Behívatták apámat. Az igazgatónő bezárkózott vele a tanáriba, és én is ott álltam, velük. Úgy alakult, hogy nem tetszettek a néninek a bárdok. Főleg az a harmadik. Apa azt mondta, hogy a szocializmus győzelmének korában a tanuló joga, hogy anyanyelvén előadjon egy verset. Az igazgatónő meg keményen válaszolt, hogy tessék csak, miért ne, lehet szavalni anyanyelven, de csak hazafias verset, ott van például Majtényi Erik Hazám című költeménye, mit kell itt idegen bárdokat emlegetni? És akkor az én apukám csendesen azt felelte, hogy A walesi bárdok, szóval, az a létező leghazafiasabb vers. Ez egy jó válasz lehetett volna, de ezerkilenczsázhetvenkilencben frászt kaptam, mert sejtettem már, hogy megvágnak történelemből. Az osztályfőnök, Papillardu Simiona azután is mindig sandán nézett rám, apró félelemmel a tekintetében, hogy vajon mikor, mivel állok megint elő.

És így alakult az én életem folyondárja, a balettiskola, a főúri lakosztály, apa barátai, anya fáradtsága, és nagymami élénkítő teái között, ez voltam én, a kilencéves, néha gyerekzsúrok morcosa, néha lázadó pofátlan, néha magába húzódó vadóc, Kolozsváron, az én városomban.

Az érettségi előtti évben, nyolcvannyolcban ismertem meg Őt, május elején. Raluca, egy szomszéd román lány cipelt el a buliba, de előtte végigmért. Így nem lehet kinézni, mondta. És pirosítót kent az arcomra, rúzst a számra, összefogta az egész hajtömegemet egybe, de csak lazán, aztán kihuzigált innen-onnan néhány hajtekervényt, amitől amolyan trükkös-csigás lófarkam lett, és idegesített, mert én mindig leszorítva hordtam a hajam. Végzetes lett életemben ez az új Zsófi imázs, ez a szokatlan kép, amit barátnőm varázsolt rám aznap este.

Ebben az időszakban már sehova nem jártam, csak a színházba. Vida Árpád, a fiatal színész tanított, néha ordítozva, néha meg kacagva. Még volt egy évem, de Árpád állandóan azt hangoztatta, hogy ezt a szakmát nem lehet tanulni. Gyakorolni se eleget. Akkor ez is olyan, akár a balett…, ami már nem ment.

Előző évben történt, volt egy szerencsétlen ugrásom, a jobb bokám kificamodott, hat hétig nem tudtam lábra állni, a szakmain majdnem megvágtak év végén. Azóta nem vagyok képes táncolni, nincs erő a lábamban, nincs élvezet sem szélvész, vagy akármi, ami eddig ott ragyogott a mozdulataimban, nincs, ami felkapjon és nekipörgessen a világnak. De meggyőződésem, hogy ez nem véletlen. Kínlódtam, sírtam is, de a sejtés ott dübörgött belül, hogy azért történt így, mivel én igazából színésznő kell, hogy legyek. Nagyanyám, amikor kiderült, sokáig, látványosan zokogott. Aztán mondta, hogy a színház sem egyszerű, és itt is léteznek sérülések, de másfajták, mint a táncban. És ha sejthette volna, hogy miféle sérüléseket szerzek majd… De nem tudta meg soha, megóvtam ettől, lehazudtam kínjaimat, félelmeimet, kötelességből. Anya sem érezte meg ezeket. Az elején még gyengécskén próbálkozott, hogy gépírás, meg gyorsírás, ezek hasznosak lennének, de nagymami letorkolta. Mit képzelsz, Ágnes fiam, csak nem lesz az én egyetlen Zsófia unokámból gépírónő? Akkor inkább a színház, de féltem, hogy nem felelek meg a felvételin, mert az az esés nagyon kihúzta alólam a talajt, megingott az önbizalmam. Kiszaladt alólam addigi nyugodt, megtervezett, spiccen álló, biztos világom.

Ahogy a Raluca ismerőseinél a ricsajban ténferegtem, azt gondoltam magamról, hogy olyan vagyok akár egy kokott ezzel az erőteljes szem-száj-arc mázolmánnyal az arcomon. Mégis, aznap mintha megháborodtak volna a srácok, egyikük, magas büdös szájú gyerek, lesmárolt a vécében, utánam jött… Mi van itt – nem értettem. Kézről kézre adnának, aztán a másik is nyúlt utánam, az is csókolózni akart velem. Már éjfél felé lehetett, amikor a főtt tojás, kunkorodó saláta maradványok és száraz szendvicsek között, a konyhaasztalnál dideregve vártam, fogalmam sincs, mire. Egy nő káromkodott, valaki részegen Enescu[5] szvitjét dúdolta, nekem meg haza kellene menni. Unom, elég volt. Másnap Árpádnál hat verset kellett felmondanom, a Györgyfalvi-negyedben lakott, és még tanulnom is kellett.

De még mindig gubbasztok a konyhában. Ide menekültem. És akkor az ajtó mindkét szárnya kivágódik és akár a Broadway színpadára lépne, megjelenik egy nyugtalan arcú, nagyon magas, barnahajú férfi. Vállára dobott kabátja alól kivillanó frakk, vékony szájában parázsló cigaretta. Egész lényéből gúny és magárahagyottság sugárzik, mint aki tudatában van vonzerejének, ugyanakkor attól tart, hogy nem felel meg a végső megmérettetésnél. Nem a bulizók korosztályából való. Úgy nyilallik belém most is az a májusi éj, olyan fájón, hogy felszisszenek. Csak bámulom ezt a magas férfit. Pedig nem tetszik nekem. Tartása, mozdulatai állandó feszültségre, idegességre utalnak, és a szeme alatti mély, sötét árkok elárulják, hogy nagyon rossz alvó. Ostoba vagyok. Éktelenül az, mert ez Szerednay Lőrinc, a hegedű-virtuóz, megismerem, állandóan külföldet járja, és apával voltunk együtt koncertjén. A tévé magyar adásában is szerepel, sokat és nagyon unalmasan beszél, a kamerába nem néz, de így élőben nyúzottabbnak tűnik. Ez ő. Egyszer szembementem vele, a bábszínház átjáró udvarán jött keresztül, csomó pasival vitatkozott valamin. Ment a Mamaiába kávézni, ott is láttam már. Gyorsan hörpint, maga elé néz, fut.  Szerednay, ez a pasi, aki itt megjelent teljesen váratlanul, öreg. Lehet már harmincöt vagy hét is, kész bácsi... Felnevetek belül, de meg is hat ez a belső kijelentés és azonnal megbánom, belepirulok. Laurențiu Serednai, (így van kiírva a plakátra, látom nap, mint nap), bosszúsnak látszik. Megzavartam az éjjelét. A szórakozását vagy mit. Összehúzom magam, szeretnék eltűnni a föld színéről, köddé válni, vagy papírgalacsinná a szemétkosárban. A zenei élet dédelgetett sztárja, akinek minden összejön, és még frakkja is van. Ez fáj. Ez a frakk dolog. Fáj, mert apának is van egy, de olyan régi típusú és kopottas. Néha, nagyon ritkán felvette, nézegette, s bár megrágta itt-ott a moly, remekül állt apán. Ez a Laurențiu meg csak áll ott, nem sejti, hogy az apámra gondolok, meg a frakkjára. Vár valamire. Én meg parázok. Magamért.

Biccent. Egészen kicsit. Lehet, hogy csak képzeltem, nem tudom. Zavartan álltam fel, az jutott rögtön eszembe, hogy milyen sovány vagyok. Az idegen nyugodtan belehamuzott az egyik tányérba, amelyet szardíniamaradvány és mustár tarkított, és rám se nézett. Csak úgy szólt bele a félhomályba:

– Mondja kislány, van egy kávé?

Vonogatom a vállamat, mint egy kretén.

– Sürgősen kávét kell innom, muszáj… Jutka nincs itt?

Hátrébb lép, nekidől a sárga, beüvegezett konyhaszekrénynek, majd féktelen, és nagyon hangos hahotában tör ki.

– Bocsánat, kislány... Hangversenyről jövök, ilyenkor… hiábavalónak érzem magam!

Benéz a bulizókhoz, keresheti Jutkát, de nagyon. A kávét is. Visszatér.

– Akkor miért nem megy el péknek? Vagy dili dokinak?

– Hát ez nem is rossz ötlet…

– És mi volt műsoron?

– A Beethoven-hegedűverseny!

És akkor én a bátor, lapos mellű balettos csaj kihúzom magam:

– És, ha megkérdezhetem, ha szabad… melyik… kádenciát játszotta? A Joachimot?

Akkor fordul felém egészen, végigmér.

– Maga ismeri a Joachimot? Talán zenész?

– Nem vagyok, csak szeretem… ezt, szóval, azt a zenét! – Pirulok, dadogok.

Apró, ideges mozdulattal legyint.

– Maga nagyon feltűnő lány, hogy lehet, hogy eddig még nem láttam? Senki nem mondta magának, hogy fogszabályzót kellene hordania?

Forró cukorgőzben ég a képem: fogszabályzó…? Ez bolond.

– Nem mondták. Jövőre végzek! Balettiskolában.

Önmagának bólint csak.

– Szóval balett. És mit fog kezdeni ezzel a …, ezzel a halom csodával?

– Tessék…?

– Ne tegyen úgy, mintha nem ismerné a fegyvereit!

– Miféle… fegyver?

– Ez a tartás, a profilja…

– Maga azt mondja, szép vagyok?

Nevet. Úgy beszél, szinte mozdulatlan szájjal, a felsőajak és az orr közötti rész feltűnően hosszú és domború, mintha ki lenne feszítve. Csak az alsó ajka nyílik, és így az az érzésem, hogy nehezére esik a beszéd. Hogy erőlteti.

– Nem, egyáltalában nem szép. Sőt. Maga egy pisze, szeplős kislány, de túl magasra nőtt, és én nem szeretem az ilyeneket. És hadd halljam, miféle fényes jövő vár magára… már a balett terén...? – kérdi.

Lehajtom a fejem, nem is sejti, milyen rosszat kérdezett.

– Hát… az az érzésem, hogy a jövőm erősen fakó. Volt egy bokaficamom tavaly, és azóta nehezen megy. Nem is nagyon nevezném táncnak, amit művelek, inkább, inkább… én vagyok az, aki ott hátul, a karban próbálkozik..., érti ugye?

És akkor a férfi arca megváltozik, hosszú lesz és rémült is, nyúl utánam, biztos rántással emel magához, és erőszakosan, vadul szájon csókol. Ajka szétfeszíti az enyémet, a nyálát érzem, de nem húzódok el. Míg csókol, pipa, és még valami erős illategyveleg árad felém, ami a gerincemben csúcsosodik, és ettől melegem lesz nagyon. Közben lihegve, kapkodva mondja, hogy ez a hely nem való nekem, késő van, hazavisz. De nem haza vitt. A taxiban előrehajol, és megpöccinti a sofőr vállát:

– Legyen szíves… a Feleki-tetőn van egy motel, oda kérem!

Különc vagyok, és magányos. Valószínű, hogy A Férfi ezért is szerez meg magának, valószínű, ezért kellek neki, mert a barátnők elkerülnek. Olvasok, gyakran cigizek, keveset beszélek, nem követelőzöm. De lefekszem vele, és nincsenek zavaró tényezők, én magam vagyok, lemeztelenítve, kiszolgáltatva neki. Arról, amit csinálunk az ágyban, nem beszélünk. Általában erősen megindultnak látszik utána, pedig ott, közben, egészen más, de utána nem, mert kimondottan fél, érzem.

Általában siet. Általában elrohan, de előtte még taxit rendel nekem. Koncertezik, vezényel, esetleg elutazik, és hát magas pártfunkciója is van a konzervatóriumban. Ritkán lehetünk együtt, de nem is bánom, mert kifáraszt. Hallgatok erről. Ami közöttem és egy idegen között van. Amikor együtt vagyunk, valami súlyos, ólomból szőtt háló fog minket össze, háló, melyen nincsenek meglazult szálak. Hipószagú motel-lyukban, betáblázott ablakok mellett vagyunk szoros összekapaszkodásban. Reszketek, ha felhív. Miket tesz velem... Fájdalmat is okoz. Nem szeretem őt. Nem, biztosan nem.

De egész kislány-lényem, agyam, gondolataim önkényes urává válik, és ez már ott elindult, elkezdődött, azon a május-éjen, a feleki motel-ágyban. Az összecsomósodott, durva lepedők között, amikor csak nyelem a könnyeimet, nyelem, hiszen szeretkezem, és végig, míg tart az egész, csak nagymamira gondolok, eszembe jut, eszembe jut az ostromos sztorija, ahogy akkor futott szegénykém, futott ki a lépcsőházból, meg is botlott, és az irhabundája is elszakadt, beleakadt a puskacső, vagy más, ettől meg bőgök közben, a testi szerelem közben. Aztán később, sokkal később már úgy vagyunk együtt, teljesen, csak ketten, és ő egész inas, sima testével tapintja az enyémet, sokáig csinálja, lassan, nagyon lassan, nagyon tudja, hogyan kell, és én engedek neki, ellazulok, belém fonódik, rám alakul, egyberobbanunk.

Kolozsvár olyan város, ahol illata és súlya is van minden napszaknak. A reggel könnyed, fecsegő, talán nárcisz, talán más, nyáron dögmeleg és strandra kergető pillekönnyű kacaj, ősszel meg esőillatos. Az este a fénypont, nehéz és értékes, buli, társaság vagy hangverseny, színház. Nyáron kerthelyiség, mozi. A telet utálom, nagyhavas telekben botorkálunk hónapokon át, és a kályha duruzsolása aláfesti a napjainkat. Kolozsvár. A híres Feleki-tető. Nehéz kaptató ez, pöfög, erőlködik, kínlódik a motor, ahogy halad a felfelé kanyargó úton, fogalmad nincs hol vagy, merrefelé tartsz, unod is, mert már lennél valahol, a célban, nem a kanyargók között. Aztán ahogy felér a busz Felekre, az először itt járó turista meglátja a várost. Pontosan a legmagasabb pontról le lehet látni, és ott, messze, kibukkan a temérdek, színes kockából fura rendszerbe épült Kolozsvár, a régi büszke házak és a pofátlan blokk-tenger, összeolvadva. És megcsillan a Szent-Mihály templom keresztjén a napfény.

Az én otthonommal szemben van ez a templom, a Szabadság-téren, a Mátyás-szobornál. A tér mintha négyszögbe lenne zárva, egyik oldalán lakunk mi, innen nyílik a Jókai utca. Szemben a szoborral, a másik oldalon, a Bánffy palota, arrább a sarkon a Melody, az emeletén a Kóla-bárral, ahová színészek, írók, zenészek járnak éjszakába nyúlóan szórakozni. Közel van a Mamaia-kávézó is, Kolozsvár társasági életének a központja, ahol egylejért csodás presszó kávét adtak régen, később már csak műanyag csoki-malacok voltak a polcokon. És üres mandarinkonzervek. Vagy régen lejártak, romlottak. A templom körül a bokrok harsány-zöldek, herseg a fű, és most is ott vannak a mintás, régi fekete vaskorlátok, amelyekre kölyökként imádtam felkapaszkodni, miközben anyám kiabált: „Vigyázz, Zsófi, leesel!” A tátongó nagy árkok, az ásatásokat értelmetlenül, sok nyelven magyarázó táblák később kerülnek oda. Most még egyszerűen csillan meg a reggel a szobor körüli, rendezett begónia ágyásokon.

Ezen a tavaszon minden más, az otthoni hajnalok éppúgy, mint a koncertszagú esték vagy éjszakák, a tanulás órái Árpádnál. Szokatlanul hideg a május, a szél, de a hajnal párás kocsonyája értelmet nyer. Emiatt a férfi miatt. Töprengek. Félek is, de felizgat. Az nem lehet, hogy ennyi legyen, hogy ez legyen a szerelem. Nem tudom, mit gondol a testemről. Megfelelek neki? Nézem magam, bugyiban, melltartóban. Bugyi nélkül, melltartó nélkül.  Egy más, rafináltabb csaj nem csinált volna ekkora dolgot ebből: megismerkedtünk, lefeküdtünk, és minden megy a maga útján… Majd még összefutunk. Vagy nem. De én azóta kifordultam magamból. A nedvek összekeveredése gúzsba köt, nemhogy ellazítana. Az is zavart kelt bennem, hogy fiatal vagyok mindehhez, tudom, fiatal és védtelen. Korán jött ez az egész, a nyugalmamnak vége és korlátok között tart, pedig nem szabadna ennyire hagynom magam, az uralma alatt.

Ezek a reggelek kuszák és ajzottak. Éberen kelek, visszarohanok a nagyszoba végébe, ahol még apa teázik az ágyában, és váratlan, heves puszit nyomok a homlokára. Na, na, Pepike! – zsörtölődik, de jól esik neki. Milyen galád ez a papapuszi. Egy másik férfi hozza ki belőlem, mert csak miatta van az is, hogy anyám frizuráját rendezgetem, hogy aztán feketével körberajzoljam a szemem, és az arcomat gyorsan bepúderezzem. Megyek a suliba, púderes képpel. Viszem a nagy táskámat, a balettcipőimet, sok kiló könyvet, ráadásul ezt az érzést is.

Hangversenyekre járok sűrűn, és bánom, hogy a zongorázást már két éve abbahagytam. Kár, mert hasznát venném, a felvételin van zenei gyakorlat is, de nincs hozzá energiám. Znagu bá, meg Guszti bácsi is ordít velem, hogy ne lazsáljak.

Azt üvöltik a képembe, hogy minek nekem színészet, meglennék a balettkarban is, ha összeszedném magam, és gyakorolnék. Ők nem látják, nem érzik, de én tudom, hogy gyenge vagyok. Nem, nem megy fizikailag. Lehet, hogy bírnám, lehet, hogy menne is, de nincs türelmem, lelkileg kikészít ez a hajszálpontosság, a megfeszített figyelem, az „egy, kettő, és!” Na, ettől sikítani tudnék. Pont akkor kell beleugrani a Csajkovszkij ötnegyed ütemébe. Én kötetlenségre vágyom, elengedni magam a zenében, táncolni, de azt, és főleg úgy, ahogy nekem éppen jön. Apa szerint ez önfegyelem-hiány, anyu nem beszél erről, nagymami pedig mindig utálta, és lenézte a balettet. Csak táncolnak a színpadon körbe-körbe, néha ugranak egyet-kettőt, miféle buta szakma ez, amikor lehet beszélni is, mint a színházban. Persze anyáék is érzik, hogy nincs meg bennem az, ami kell, a baletthez. Én meg úgy vagyok az egésszel, hogy lazaságra vágyom, de meglazult cipővel nem lehet spiccelni. Még a karban sem. Ismerem, megismertem magam elég korán. Csakhogy kissé megingott ez az alapos önismeret miatta. A Férfi miatt.

Ha főiskolás leszek, akkor Marosvásárhelyen lakom majd, egy bentlakásban. Ez szüleim terve. És nem mindegy, hova kerülök, ha végzek, mert én sebesen nyűvöm az éveket magam mögé, és azon gondolkodom, hogy ha vidékre szerződöm, elszakadunk egymástól, pedig én magam mellett akarom tudni őt, akit nem szeretek, akinek az ölelését alig bírom elviselni. Egy másik nő férjéét, és a gyerekeinek apját.

Szánalommal nézek az anyámra. Nem sejti, mi történik. Úgy gondolja, tanulok, felvételizek, és ennek megfelelően foglakozik velem, az ellátásommal, ruháimmal, számon tartja a privát óráimat, és néha német harisnyanadrágot is szerez valahonnan. De nagymama szimatol. Érez valamit, figyel engem, jön, szusszan, leteszi a csomagját, a nagy barna, kapcsos bőrtáskát, a túlélő herbatea-pakkjait, majd beáll a tükör elé, közben meg belekérdez, hogy hol voltam tegnap este. Rendbe hozza az arcát, a száját égővörösre rúzsozza, púderfelhőbe burkolózik, pózol a tükör előtt, és anya, akin soha egy deka smink nem volt, elszörnyedve nézi. De nagymamát ez nem zavarja, tovább faggat engem. Egész nap beszél magában, régi, jó ízeket tálal, komótosan, de zsörtölődve főz, és kémlel utánam. Oldalról néz rám, mint a madarak, félrebillentett fejjel. Anya meg csak éli az unalmas, családanya életét, felkel, hajnalban sorba áll olajért, vajért, a sarki üres boltot szereti valamiért. De van, hogy másikba megy, ha meghallja, hogy ott lesz valami. Az én szerelmi életemre nem marad energiája, mert azzal van elfoglalva, hogy ebben a kolozsvári velős-valóságban, hol, milyen élelmiszert osztanak éppen. Az asszonyok, férfiak, csak úgy beleindulnak vaktában, érzésből a világba, valamerre. Vagy eltalálják, vagy nem. Az én anyámnak jól működnek az ösztönei, a sorbanállás meghozza eredményét. A húsadagunkat teszi-veszi, beosztja.

Utána sóhajtozva elindul dolgozni. Negyvennégy éves, javakorabeli szépasszony lehetne. De erre már nincs ereje, hozzáöregedett apához, a bajaihoz, a köhécseléséhez. A félresikeredett pályájú, szótlanul tűrő apámhoz. Anya csak van, nem is él. Hát érezte ő azt valaha, amit én, a sajgó, egész testi valót kínzó gyönyörűséget? Ugyan. Mert apának ott van az írás, az tartja életben.

– Micsoda egy rafinált heccmajszter a te apád, Szoficska! – kiabál nagyanya. – Még hogy az írás tartja életben! Én meg azt mondom, hogy a szegény anyád! Aki tologatja maga előtt az időt, igyekszik rendet tartani, és a tervezőintézetben is próbálja megállni a helyét!

Anya ilyenkor a bejárattal szemben levő kis szőnyeg rojtjait rendezi, amit mindig összerugdosunk, igazítja a régi kanapé karfáján a horgolt terítőt, mert másképpen ezeket a monológokat nem bírná ki. Anyám nem egy kacér nő, anyám egy robotgép, akinek nehezére esik minden, és áldozatként tesz-vesz egész nap. Jó, hát már nem fiatal. De azért becsavarhatná néha a haját. Még nagymami is kacérabb nála. Ez az öregasszony úgy ismer engem, mint a tenyerét, minden rezdülésemet megérzi, bár most nem lát tisztán, és ez zavarja. Mert délben szélvészként rohanok haza, muszáj hazaérnem, mert ekkor hív a szeretőm. Ledobom a nagy válltáskámat. De nagymami beszél.

– Szoficska, nálatok, itt, állandóan huzat van, és a külső szoba… hát itt olyan sötét van, mint egy piaci kofa hónaljában! És a telefon! Ma háromszor is szólt, és senki egy árva kukkot bele nem kotkodácsolt… én nem értem, kinek van kedve ehhez, a mostani nyomorult világban. Te nem sejted?

Dohog nagyanyám, és közben murkot pucol.

– És számtalanszor megmondtam, hogy ne tedd a barackmagokat a gang ablakpárkányára, leesnek, én meg elcsúszom, összetöröm magam, ezt akarod, te szívtelen lélek? Na, menj azonnal le a cukiba, hozzál nekem Ischli-fánkot! Itt a pénz!

– Nagymami, nem Ischli-fánk… Ischler… – Nevetek, de közben a telefonon, a férfin jár az eszem, és lehuppanok a karcsú, kopott, mintás díványra, a bejárattal szembeni asztal elé, ahol a rojtos szőnyeg van. A dívány mindenkinél öregebb a házban, ezért néha, amikor éppen nem várjuk, kiesik az egyik karfája, mint most is.

Cseng a telefon. Felugrom, nekivágódom a könyvespolcnak, a nagyszoba végében van az átkozott telefon, apám asztalán, messze, túl messze, sietnem kell. Közben leverek két könyvet, nyomomban papírok, sálak, táskák repkednek és zuhannak le zajjal. Ez véget vet anyókám drámai szövegeinek, megijed, és felejtve a köszvényét felugrik, kiabál. Hogy ezt már nem bírja, hazamegy, vagy átköltözik Kolumbán Vilmikához, ide, a szomszéd utcába.

Árpád az egyetlen, aki megsejti, hogy van nekem ez a férfiú. Mert ki vagyok festve, és frizurázva, és amolyan mű-megjelenésem van, ami leplezés lenne, de nem sikerül. Túlságosan beleadom magam a versekbe, túljátszom. De csak mert mindig őrá gondolok, ha szavalok. Árpád azt mondja, jó, hogy szeretőm van, jól jött, egészen kivirultam. Néha arról is beszél, hogy rakás szart sem ér a színház. Pedig ez nem igaz. Árpád csak fáradt. De tanít, foglalkozik velem, irányít, néha kikacag, mert irtó csúnya a kezem, és kifelé tartom a lábfejemet. Ő már mindent elért hazai pályán, hamar lett nagy színész, taknyosként már Mercutiót játszotta, óriási sikerrel. A Sütő[6] darabok főszereplője, és filmez is. Osztálytársnőim mind szerelmesek belé, Raluca direkt miatta jár hozzánk. Árpád divatban van.

De Árpád nyugtalanabb, és újabban nálunk vagyunk, de este későn jön, és váratlanul. Apámmal beszélget a külső szobában, a rojtos szőnyegecskés részben, isznak is, anyám meg ideggörcsben fetreng a függönye mögötti ágyában, azon izgul, hogy elpofáznak valami butaságot, és meghallják a szomszédok. Máskor látványosan bevonul a nagyszobába a paplanjával meg a könyvével, de Árpád apámmal úgy elmerülnek, úgy értik egymást, hogy észre sem veszik anyámat.

Árpád középmagas, vékony, igazából semmilyen. Olyan színész, akinek soha nincs arca, alakja, csak a színpadon válik valakivé, és pont azzá, akit a szerző megálmodott. Barna hajú, néha borostás, és farmerben jár. Ő az ideálom, s amit ő mond, az szent. Árpád biztos abban, hogy van valakim, de apámnak nem szól.

A férfi este hív mindig. Nem szól bele, csak ha én veszem fel. A szüleim dühöngenek, apa be akarja jelenteni a központban a telefonbetyárt. Anya ideges emiatt. Ma sem értem, hogy tudott így élni, állandó frászban. Anya attól tart, lehallgató van a készülékünkben. Anya azt sem bírja, ha hangosan beszélek, ha szavalok vagy Ralucával kacagunk. Anya folyamatosan szorong, fél valamitől, időjárás változástól, anyagi gebasztól, járványtól, a besúgóktól, történelmi és mindenféle katasztrófáktól. Anya mindenért görcsöl. Jó, hát az ostrom meg ötvenhat őrá is kihatott. Hát még ha tudná, hogy mi történt nagymamival, míg ő fosott a pólyában, a pincében. De egyszer elmondom neki, el én. Akkor aztán jön az idegroham.  Amúgy is közeleg, itt kopogtat… Nem értettem, hogy a szüleim miért ennyire ideggócok és elnyűttek, és néha felkapva a fejüket, figyelnek valamerre. Akkortájt tudtuk meg, hogy Erdős Lívia