Borítószöveg

Mi mindenre lehetünk képesek, miközben alszunk?

Anna Ogilvy, az ígéretes fiatal írónő egy éjszaka álmában, minden előzmény vagy indíték nélkül halálra késel két embert, és azóta nem ébred fel. A bulvárlapokban Csipkerózsikaként emlegetett Annánál egy ritka pszichoszomatikus rendellenességet, „rezignációs szindrómát” diagnosztizálnak a neurológusok.

Dr. Benedict Prince igazságügyi pszichológus az alvászavarral összefüggő gyilkosságok szakértője. Az ő módszerei jelentik az utolsó reményt, hogy megoldják a hírhedt „Anna O.–ügyet”, és felébresszék a nőt, hogy bíróság elé állhasson.

Miközben Anna az ébredés első jeleit mutatja, a férfinak meg kell állapítania, mi történt valójában, és hogy Annát felelősségre lehet-e vonni. Ahogy elkezdi Anna O. kezelését – tanulmányozza páciense álmait, átfésüli az emlékeit, felkeresi a gyilkosságok helyszínét –, sötét rejtély nyomaira bukkan.

Anna felébresztése nem a történet vége, éppen ellenkezőleg: csak a kezdet.

„Blake nem hagyja, hogy az olvasó – vagy a történet főhőse – elkényelmesedjen: egymást érik a fordulatok. Az izgalmas végeredmény valószínűleg még a tapasztalt thrillerrajongókat is sokkolja majd.” – Publishers Weekly

„Gonosz módon lenyűgöző mű. Blake forgatókönyvírói tapasztalata teljes mértékben megmutatkozik, ahogy egy igazi profi ügyességével fokozza a feszültséget és faragja ki a csodálatos karakterekből álló szereplőgárdát. A fordulat az egyik legjobb, amit valaha olvastam...” – David Baldacci

„Lebilincselő, felkavaró krimi, amelyet nem lehet letenni. Vajon Anna O. egy szunnyadó szépség vagy egy alvó gyilkos? Matthew Blake feszültséggel teli thrillere olyan megfoghatatlan és titokzatos, mint maga az alvás.” – Nita Prose, A szobalány című sikerkönyv szerzője

„Merész, váratlan krimi, ötletekkel teli thriller, regény az alvásról, amely ironikus módon garantálja, hogy sokáig fennmaradj. Az Anna O. úgy olvasható, mint egy álom, de úgy nyugtalanít, mint egy rémálom; a feltevés eredeti, az írás stílusos, a végkifejlet pedig felejthetetlen.” – A. J. Finn, A nő az ablakban című sikerkönyv szerzője

Matthew Blake

ANNA O.

Fordította

Babits Péter

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Matthew Blake: Anna O

HarperCollinsPublishers Ltd, London, 2024

Első kiadás

Copyright © 2024 MJB Media Ltd

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Babits Péter, 2023

Minden jog fenntartva.

Jacket design © HarperCollinsPublishers Ltd 2024

Borítókép © Magdalena Russocka / Trevillion Images

Szerzőfotó © Pete Bartlett

ISBN 978-963-604-478-7

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Tomka Eszter

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

E mű kitalált történet. A benne szereplő nevek, karakterek, helyszínek és események mind a szerző képzeletének teremtményei. Bármely hasonlóság valós személyekkel, történésekkel csupán a véletlen műve.

Megrémít a bennem kushadó

Sötétség

SYLVIA PLATH

(Lázár Júlia fordítása)

1
BEN

– Az ember élete során átlagosan harminchárom évet tölt alvással.

Közelebb hajol, elég közel, hogy érezzem drága parfümje illatát. Rendszerint ez az a pillanat, amikor tudom.

– És maga ezzel foglalkozik?

– Igen.

– Álomdoktor?

– Olyanokat tanulmányozok, akik álmukban bűncselekményt követnek el. A névjegyemen szerepel a „Dr.” a nevem előtt. Dr. Benedict Prince, Abbey Alvásklinika, Harley Street. Alvásspecialista vagyok, de soha nem állítottam, hogy orvosdoktor volnék.

Látja, hogy komolyan beszélek.

– Hogyan lehetséges egyáltalán?

– Elgondolkodott már azon, miket csinálhat álmában?

A legtöbben nagyjából ilyenkor kezdik kényelmetlenül érezni magukat. A bűncselekmény általában elidegenítő tényező. Szeretjük a történeteket a hozzánk hasonlókról, de azért jó, ha mégsem egészen ugyanolyanok. Csakhogy az álom nem tűr ilyen különbségtételt.

Az alvás egyetemes, az éjszaka éppoly állandó, mint a nappal.

– Miféle bűncselekményt?

Nem vált témát. Még figyel rám.

– Akár a legszörnyűbbet is.

– De csak felébrednek rá?

– Nem, ha alvajárók. Némelyik páciensem álmában bezárja a lakása ajtaját, és autót vezet. Némelyik még gyilkol is.

– Arra azért csak emlékezne, nem?

– A szeme alatti árkokból ítélve maga sem alhatott öt és fél óránál többet az éjjel.

A homlokát ráncolja.

– Ennyire nyilvánvaló?

– Van bármilyen emléke arról, ami abban az öt és fél órában történt?

Elgondolkodik, jobb kezével megdörzsöli az állát.

– Álmodtam valamit…

– Éspedig?

– Már nem emlékszem.

– Akkor erről ennyit.

Hirtelen megváltozik a tekintete. Másként néz rám. Felénkül a hangja, elevenebbek a gesztusai.

– Várjunk csak, volt az az eset. Hogy is hívták…

Itt a vége. Kevés randi jut el eddig a pontig. Halálra unják magukat, amikor a munkámról beszélek. Elriasztom őket a történeteimmel és az alvás közben elkövetett bűnökkel, de ha mégsem, ezzel az esettel biztosan elvágom magam.

Ezután senki nem marad tovább.

Senki.

– Anna O. – mondom ki.

Iszom egy utolsó kortyot a boromból – egy drága merlot-ból, amiért igazán kár –, majd a zakómért nyúlok.

– Maga az a fickó. A fotón. A pszichológus.

Halványan elmosolyodom. Az órámra pillantok.

– Igen – bólintok. – Én vagyok.

A történtek után minden nagyobb újság címoldalán megjelent az a fotó – a brutális, vérben tocsogó finálé. A végzetes pillanat, ami után már semmi nem lehetett ugyanolyan. A száműzetés és bukás előtti pillanat. Én vagyok a szemüveges fickó a kócos hajával és a tanáros öltözékével. Azóta újragondoltam magam. A szakáll öregít. Egyre több az ősz hajszálam. A szemüvegem vastagabb, már nem olyan, mintha a Harry Potter kellékesei adnák rám, de ez mit sem változtat a szememen – vagy akár az arcomon.

Más ember vagyok. Ugyanaz vagyok.

Várom a kérdést, amit mindig feltesznek. A rejtélyről, ami a történtek ellenére máig nem oldódott meg. Ami megosztja a családokat és a házastársakat, még a barátokat is.

– Bűnös volt? – kérdezi a nő, akivel randizom, vagy inkább csak randiztam. A szemében már nem vagyok más, csupán borzongató érdekesség, színes kis anekdota karácsonyra vagy szilveszterre. – Miután leszúrta azt a két embert, hogyhogy megúszta?

ELSŐ RÉSZ
Egy évvel korábban

2
BEN

London

Megcsörren a mobil.

Ezt soha nem felejtem el.

Az első történés, a kezdet.

Későre jár, tintafekete a sötétség. Félig alszom, miközben befészkelem magam a karosszékbe egy tálca langyos curryvel és fél pohár olcsó borral. A szoba sarkában tovább peregnek a fekete-fehér film képkockái. Idegenek a vonaton, a kedvencem. Mindenki a Psychót vagy a Szédülést választaná, merthogy az a legjobb Hitchcock-film, de tévednek. Az Idegenek a vonatonban van a teniszjátszma.

Rezeg a mobilom. Felpattan a szemhéjam. Letörölgetem a kezemről a zsírt, és a kijelzőre nézek. „BLOOM, PROF (Abbey)”. Elhúzom a gombot, összekapom magam, és visszanyelek egy zajos ásítást.

– Halló?

– Bocs a kései óráért, Ben, de attól tartok, ez nem várhat.

Komoly a hangja, ami az éjszaka közepén legalábbis nyugtalanító. Virginia Bloom professzor amúgy mindig kapható a tréfára. Gyakran masírozik az Oxford Streeten tarka kimonóban és tűsarkúban, vagy vonul félre langhami sarokasztalához egy üveg whiskyvel és stimulánsokkal teli zsebbel.

Távoli cipőkopogást és hangokat hallok a vonalban, mintha Bloom még az Abbey-ben lenne. Vetek egy pillantást az órára. Mindjárt éjfél.

– Valami baj van?

– Így is mondhatjuk. – Bloom dohányzástól hurutos hangon megköszörüli a torkát. – Tartok tőle, hogy ez a tied lesz. Épp most futott be egy új megkeresés. Fogalmazzunk úgy, hogy a kényesebb fajtából.

Törvényszéki pszichológus vagyok. Dolgoztam már a legtöbb fontos bűnüldöző szervezetnek. Az NCA, az FBI és az Interpol is ismeri ezt a számot, de a felkérés még a szokottnál is titkosabbnak tűnik.

– Ennek a megkeresésnek neve is van?

További zaj szűrődik be a háttérből. Mintha Bloom figyelmét is elvonná.

– Csak gyere az Abbey-be, ha tudsz. Azt mondják, telefonon nem adhatok további felvilágosítást.

Hivatalosan egy hét szabadságot kaptam. Határidős a legújabb cikkem. Jelentést kell írnom három páciensemről. Azt tervezem, hogy holnap itthonról dolgozom, és átrágom magam a papírhegyeken. Nem mellesleg kevés alvásspecifikus probléma annyira súlyos, hogy ne lehetne telefonon beszélni róla. A helyzet titokzatossága felér egy zsarolással – éppen úgy, ahogy Bloom tervezte.

– Valamit akkor is mondanod kell.

Hallom, ahogy a vonal túlsó végén élesen beszívja a levegőt. Hallgat, azután nagyot sóhajt.

– Annyit mondhatok, hogy nem fogod megköszönni.

Sarkvidéki hideg van odakint, szeptemberi esővel teli koszos szürkeség. Előre rettegek a Pimlico és a Harley Street közti utazástól. Maradhatnék a nappali kellemes fülledtségében a Hitchcock-filmemmel és még egy pohár borral, de nem így vagyok huzalozva.

Ezért vállalom. Ezért vállalom mindig.

– Az Anna O.-eset – árulja el végül Bloom. – Van itt valami, amit meg akarnak mutatni.

3
BEN

Az Abbey Alvásklinika a Harley Street sarkán van, része a hajdani Edward kori kocsiszínnek, amit a józan mértékletesség légköre leng be. A látogatók gyakran tesznek megjegyzést a fojtott templomi csendre, amint belépnek a béke oázisába, ami a pezsgő Oxford Street, Regent’s Park és Cavendish Square közé ékelődik. Az épület egy része olyan, mintha portlandi kőből faragták volna ki. Igen, az Abbey határozottan uralkodó jelenség, parókás márkikhoz és másodvonalbeli királyi vérekhez illő. Mint valami ódon szentély.

Az éjszaka – vagy inkább a másnap, tekintve, hogy elmúlt éjfél – továbbra is szürke és undok. A taxi átszáguld egy pocsolyán, és kitesz az üres utcasarkon. Behúzom a nyakamat, és lerázom az esőcseppeket az ócska fekete ernyőről. A taxi nagy svunggal elrobog, felveri a vizet fekete nadrágomra. Újra elátkozom Bloomot, amiért idehívott.

Felsietek a lépcsőn, és beütöm a kódomat az esőtől síkos gombokon. Az öreg épület jelenlegi formájában négyemeletes, már régóta irodaház, csak egy kis ezüstszínű tábla jelzi, hogy itt van az „Abbey Alvásklinika”. Telefonszám szerepel rajta, de e-mail-cím nem. Az Abbey weboldala is feltűnően semmitmondó, csak a szakirányú végzettségeket tünteti fel, fényképek nélkül. Szándékosan van így, ahogy minden más is. Mi vagyunk a háttérben működő hasznos kiegészítők. Az agyturkászok aranyszabálya: hallatni a hangunkat, de sohasem látszani.

Semmi sem történik. Kabátujjammal letörlöm a gombokat, és újra beütöm a belépőkódot. Végre meghallom a zár árulkodó, fémes kattanását. Belegondolok, vajon Bloom riasztotta-e a többieket is, nagyra becsült alváskutató orvoskollégáimat. Az előtér és a váróterem félhomályos és kihalt. Mintha megérkeznék az iskolába, és egyetlen diákként csak én lennék a zsibongóban. Baljóslatú a hely a szokott pezsgés híján.

– Professzor? – kiáltom, de a visszhang máris elhal.

Felkattintom a mennyezeti lámpát. A fény semleges, megnyugtató színegyüttesre vetül. A szőnyeget nemrég terítették le, még kellemesen süpped a talpam alatt. A levegő szokatlanul tisztának érződik, a falakba ágyazott különleges szűrők ontják magukból. Máskor zene is szól. A hangok puhán beburkolják a látogatókat, amíg a számla magukhoz nem téríti őket. Az Abbey olyan, mint egy meghitt anyaméh, amiben elfelejtjük a külvilág minden nyűgét. Elvégre az alvás az élet elemi része.

– Professzor?

Még mindig semmi. Az esernyőt a fogasok mellé támasztom, és leveszem csuromvizes kabátomat. A recepciós asztala mellett biztonsági kamerák sora, az épület elülső és hátsó traktusainak képével. Ügyfélkörünk megköveteli. Menyegző előtt álló celebek, karrierjükbe kapaszkodó politikusok, rossz passzban lévő focisták, a királyi család botrányba keveredett tagjai – mind átvánszorognak ezen az ízléses előcsarnokon a megnyúlt, kialvatlan arcukkal. Az alvás olyan, mint a táplálék vagy a víz, egyetlen ember sem nélkülözheti. Az Abbey pedig modern kori templom, ahol elűzik a démonjait. Sokan röhejes összegeket fizetnek azért, hogy befekhessenek hozzánk.

Életre keltem a biztonsági monitorokat. Az első és hátsó bejáratok villódzva megjelennek. Bekapcsolva hagyom a képernyőket, és türelmesen várok a liftre, a lépcsőhöz túl kimerültnek érzem magam. A liftajtó melletti kávézóasztal maszatos üveglapján magazinok, köztük a New Scientist egy száma, amit várakozás közben átlapozok. Megint említenek minket, a rövidhírek között. Az Abbey hasznos melléktevékenységként bűnügyi szaktanácsadást nyújt szerte a világon, jövedelmező kapcsolatot ápol a londoni rendőrséggel és más bűnüldöző szervekkel. Mindennek a szívcsakrája Bloom professzor, akit a The Times egyszer „Britannia első számú altatógurujának” nevezett. A bekeretezett cikk ma is ott díszeleg a falán.

A fülke komótosan halad felfelé. Ráeszmélek, hogy az épület minden apró zugát ismerem. Próbálom kiszámolni, hány éjszakámat áldoztam fel Bloom hirtelen támadt szeszélyeire. Túlságosan sokat, maradjunk annyiban. Anna O. esete persze más. Bloom sosem szórakozna ezzel. Anna O. az alváskutatók Szent Grálja. Mióta megtörtént – több mint négy éve –, mind értetlenül állunk előtte.

Nem, Bloom nem lenne ilyen kegyetlen. Legalábbis velem nem.

Elérem a felső szintet. Ez az úgynevezett igazgatási szárny. Valójában inkább egy gardrób. Belépés csak munkatársaknak, ez magyarázza az Alcatraz-stílusú belsőt. Heten dolgozunk itt főállásban, rajtunk kívül tíz külsős – neurológus, pszichológus, pszichiáter, pszichoterapeuta és myofunkcionális terapeuta –, lefedve az alvással kapcsolatos orvosi kezelések teljes spektrumát. Az irodám a folyosó végén egyike a kevés zárható helyiségnek. Bloom irodája az első és a legnagyobb, újabb a többinél, tele aranykeretes festményekkel, sőt egy álcázott borhűtővel.

Bloom bosszankodva, házsártosan vár rám az irodája küszöbén. Ősz sörényét kordában tartó hajcsatja egy ütemre mozog ásító szájával. A hatvanas évei közepén jár, és mindig ilyen hektikusan öltözködik: tarka, kanárisárga és puncsrózsaszín ruharétegekkel leplezi vaskos termetét, és Hank Marvin-szemüveget visel. Legendás étvágya ellenére csak ritkán látszik rajta fáradtság vagy alváshiány. Bloom feneketlen bendőként nyeli el az italt és az ételt. Generációjának utolsó mohikánja: egy üveg bor az ebéd mellé, néha egy-egy délutáni szieszta, feltartott középső ujjal a szakmai elvárások felé. Még nemének főbűnét is elköveti: tüntetően hiányzik belőle minden anyai késztetés. Született ínyenc és szellemes társalgó, akinek mindenről határozott elképzelése van. Egyszerre áldás és átok.

Egy másik alakot is látok mögötte. Menyétszerű külleme alapján a tökéletes ellentéte, egy karót nyelt ügyvéd. Egy idegen. Ez felkelti az érdeklődésemet.

– Szép kis üdvözlőbizottság – morgolódom, miközben a jobb nadrágszáram nedvesen tapad a lábamhoz. – Most már megtudhatom, mi ez az egész?

Bemegyek Bloom irodájába. A menyétszerű fickó feláll. Közelről impozánsabb jelenség. A haja merev és gondosan fésült. Horgas orra és csúcsos hajvonala alapján jó ötvenesnek tippelem. Széke mellett az asztalon egy mappa az Igazságügyi Minisztérium pecsétjével. Érzem, hogy nyirkos a tenyerem. Bloom tehát komolyan beszélt. Ez már a mezei bűnüldözésnél, sőt még a Nemzeti Bűnüldözési Ügynökségnél is magasabb szint. Ez minisztériumi ügy.

– Sajnálom – szabadkozik Bloom –, de ez tényleg nem várhatott. Dr. Benedict Prince, az úr pedig Stephen Donnelly, az Igazságügyi Minisztérium helyettes jogi igazgatója.

Donnelly a kezét nyújtja, és ernyedten megrázza az enyémet. Egyenesen a szemembe néz, és halkan megszólal.

– Mielőtt elkezdenénk, dr. Prince, attól tartok, tisztáznunk kell néhány szabályt.

Igyekszem leplezni meglepetésemet.

– Ó, valóban?

Kimérten beszél, szipogással ad nyomatékot minden mondatának.

– Igen. Néhány dokumentumot is alá kell írnia, ha nem bánja.

– Mi áll bennük?

– Először is, hogy ez a találkozás meg sem történt. Másodszor, hogy nem ismerjük egymást. Harmadszor, hogy amiről tudomást szerez, sosem hagyhatja el az épületet, sőt igazából ezt a szobát sem. Ha bárki kérdezné, csak bejött az irodába néhány kartonért, mielőtt hazament. Ez így érthető?

Mosolyognék, de látom, hogy nem tréfál.

– Mi ez az egész?

– Vehetem ezt úgy, hogy elfogadja a feltételeket?

– Van más választásom?

– Valójában nincs. – Donnelly az üres székre mutat. – Kérem, foglaljon helyet.

4
BEN

Bloom bezárja az ajtót, és ezúttal nem olajozza meg frissítőkkel a társalgást. Ez most szigorúan hivatalos. Csak beleereszkedik a puha bőrfotelba, majd egy biccentéssel jelzi Donnellynek, hogy kezdheti.

A fickó mosolya ítélet-végrehajtót juttat eszembe.

– Nem kívánom megkérdőjelezni a tájékozottságát, dr. Prince. Tudom, hogy ismeri az Anna O.-ügyet és az Oxfordshire-ben 2019-ben elkövetett két emberölést. Ezért is kértem, hogy találkozzunk.

Meredten nézem Donnellyt, közben azon tűnődöm, kitől kaphatott felhatalmazást. Közvetlen főnöke a jogi igazgató, azután az igazságügyi államtitkár, majd az igazságügyi miniszter, végül pedig a miniszterelnök. Egy ilyen rangidős vezető miért akarhat találkozni velem éjfél után az Abbey-ben, és olyasmit mondani nekem, ami telefonban nem hangozhat el? Mi lehet ennyire fontos?

Kevés élő ember van, aki nem hallott az Anna O.-esetről. Podcastsorozatok és Netflix-dokumentumfilmek készültek róla, megszámlálhatatlan komment született, sikerlistás könyv és tudományos cikk jelent meg olyan bennfentes szakmai lapokban, melyekben én is publikálok.

– Értem.

Donnelly bólint.

– Az egyik ön által írt szakmai elemzés nemrégiben felkeltette a figyelmet a… nos, fogalmazzunk úgy, hogy a felsőbb körökben. – Kis bőr aktatáskája után nyúl, és vékony dossziét húz elő. Felolvassa a címet: – „Rezignációs szindróma és a bűnöző elme: Egy új diagnosztikai modell nyomában.” The Modern Journal of Forensic Psychology. Ez a legfrissebb értekezése a témakörben, jól tudom?

Bloomra sandítok, de ő feszes kis mosollyal néz vissza rám.

– Igen.

– Meglepettnek tűnik.

– Nem csoda. Ez a cikk még a szakmai lektoráláson sem esett át, nemhogy megjelent volna. Csak három hete adtam le a szerkesztőmnek.

Donnelly szánakozó pillantást vet rám, mint aki nem szokott ilyen naivitáshoz.

– Kapcsolataink azzal is segítik a munkánkat, hogy alkalomszerűen ráirányítják a figyelmünket az olyan publikációkra, melyek számot tarthatnak az érdeklődésünkre. Biztosíthatom róla, a pszichoszomatikus rendellenességek terén végzett munkájával máris sok követőt szerzett magának a Whitelhallban.

Egyszerre érzem magam beszennyezve és lenyűgözve. Látom magam előtt, ahogy a Gmailen elküldött üzenet tovaszáll, nyomában a csatolt Word-dokumentummal. A szerkesztőm továbbította, tűnődöm, vagy ezek az emberek állandó megfigyelés alatt tartanak? Akarom egyáltalán tudni?

Donnelly ismét a dossziét nézi.

– Elemzésében éppoly behatóan foglalkozik Anna O. esetével, mint a legutóbbi könyvében, csak ezúttal potenciális gyógymódot is javasol. Megkérdezhetem, miért fordít ekkora figyelmet éppen erre az ügyre?

Hátradőlök, és újabb bosszús pillantást vetek Bloom felé, amiért felültetett. Nem kaptam se figyelmeztetést, se felkészülési időt. Nem tudom, mennyit árulhatok el.

– Jórészt a szerkesztőm ötlete. – Megvonom a vállamat. – Úgy gondolta, esetleg szélesebb körben is felkeltené a figyelmet. A könyv jól fogyott. Felmerült, hogy a folyóiratra is ráférne a siker. Belementem.

– Értsem ezt úgy, hogy behatóan tanulmányozta Anna O. esetét?

Ezúttal nem kerülhetem meg a választ.

– 2019-ben a feleségem volt az első rendőrtiszt, aki a helyszínre érkezett. A Temze-völgyi rendőrség gyilkossági és szervezett bűnözés elleni egységénél dolgozott. Ez volt az első ügye főfelügyelőként, bár ezt nyilván tudja.

– Értem – Donnelly csak ennyit mond.

– Anna O. csaknem azóta része a családomnak, mióta a saját lányunk – teszem meg a szokott kitérőt –, de ez semmiképp sem jelenti, hogy a feleségem valaha is visszaélt volna bármilyen bennfentes értesüléssel. A nyílt forrásokból elérhető adatokat kombináltam a rezignációs szindróma világszerte előforduló és kevésbé ellentmondásos eseteivel. Így született meg a könyvem és ez a cikk is.

– A svédországi járványszerű előfordulásokról is írt, ha jól emlékszem.

– Továbbá azokról az esetekről, amelyeket Kazahsztánban jegyeztek fel. Az egykori Szovjetunió két kis bányász- és mezővárosában…

– Krasznogorszkban és Kalacsiban. Igen, ezeket behatóan ismerjük.

Egyre nő bennem a türelmetlenség. Kezdem unni ezt az arctalan embert és a sablonos válaszait.

– Nem akarok faragatlannak tűnni, de miért érdekli az igazságügyet egy népszerű ismeretterjesztő könyv és egy akadémiai folyóirat szakmabelieknek szóló cikke?

Donnelly ismét elmosolyodik – éppoly lelketlenül, mint az imént.

– A cikkében önt azt állítja, kifejlesztett egy új diagnosztikai módszert, ami segíthet a rezignációs szindrómában szenvedő pácienseknek a felébredésben. Ez így helytálló?

Szemlátomást olvasta a cikket vagy a tartalmi összefoglalóját. Ő is tudja, hogy ez nem igaz. Ezek szerint tesztel.

– Nem.

Meglepetést színlel.

– Nem?

– A cikkemben felvázolok egy új keretrendszert a pszichoszomatikus rendellenességek megértéséhez, különös tekintettel az alvás közben elkövetett cselekményekre, azokon belül is a bűncselekményekre. Az foglalkoztat, hogy az alvajárók tudatában vannak-e, ha bűncselekményt követnek el. Teszem azt, gyilkosságot. Ugyanez vonatkozik azokra a páciensekre is, akik rezignációs szindrómában szenvednek. Vagy mi talán tudjuk, mit teszünk alvás közben? Büntetőjogi értelemben felelősek vagyunk a tetteinkért? Hol kezdődik az álom, és hol ér véget a tudatosság?

– Ellentmondásos témakör.

Ez megválaszolja következő kérdésemet. Tehát már látta az engem támadó blogokat és közösségimédia-kommenteket. Persze hogy látta. Mióta megjelent a könyvem, a világ minden tájáról érkező támadások kereszttüzében vagyok.

– Egyesek foggal-körömmel ragaszkodnak az őskori koncepcióhoz, ami különbséget tesz a neurológiai rendellenességek és az úgynevezett „funkcionális” rendellenességek között. Azt gondolják, hogy ami a pszichében történik, szükségszerűen nem lehet valóságos. Munkámmal éppen ezen a megítélésen próbálok változtatni. Amivel némelyeknek gondjuk van.

– Összefoglalva tehát, képes segíteni a rezignációs szindrómás betegeknek a felébredésben?

Megdöbbent a kérdés kendőzetlen nyersesége.

– Nos, az attól függ.

Donnelly kitartóan néz, sötét gombszeme a lelkemet fürkészi.

– Egész pontosan mitől?

Szusszanok egyet, összeszedem magam. Vágyom egy pohár vízre.

– Legfőképpen attól, mióta alszik a páciens. Milyen külső tényező okozhatta ezt az állapotot. A könyvet valójában népszerű ismeretterjesztő műnek szántam. Az értekezésemben fejtem ki a szakmai szempontokat, állítom fel az új elméleteket, és tekintem át a legfrissebb adatokat, de általános gyógymóddal sajnos így sem szolgálhatok.

– Vegyük például Anna O. esetét.

– Négy év a rezignációs szindróma szempontjából végtelenül hosszú idő. Az adataim főként azokra vonatkoznak, akik egy-két éven belül vannak.

– Tehát mindez pusztán elméleti fejtegetés.

– Jelen pillanatban igen.

– Mennyi időbe kerülne próbára tenni az elméleteit? Mármint gyakorlati próbára.

Elnevetem magam.

– Hány centit mérne, ha azt kérném, hogy vágjon egy darab madzagot?

– Valami becslése csak van.

– Azt mondanám, három hónap – felelem. – Ez a minimum.

Donnelly az órájára néz. Hirtelen ő tűnik türelmetlennek. Takarosan összerendezi és a diplomatatáskájába csúsztatja az iratokat, mintha az irodájában már várnák egy másik éjféli tárgyalásra. Vet egy pillantást Bloomra, és kapkodva biccent.

Bloomhoz fordulok. Egyre bosszúsabb vagyok.

– Mit keresek én itt?

Bloom átveszi a kezdeményezést. Bálnányi méretével meglepően könnyedén testhelyzetet vált a karosszékben. Szikár hangjából ítélve akár gyanúsított is lehetnék, akinek épp felolvassák a jogait.

– Az igazságügyi miniszter Anglia és Wales főügyészével egyetemben felhatalmazást adott arra, hogy az RBK493-as számú pácienst elbocsássák a Rampton Börtönkórház pszichiátriai osztályáról, és az én közvetlen irányításommal ideiglenesen az Abbey felügyeletére bízzák. Az eljárás egésze hivatali titoknak minősül, ezért aki bármely ezzel kapcsolatos információt kiszivárogtat, akár az épületen belül, akár kívül, annak vállalnia kell a büntetőjogi következményeket. Megértetted?

RBK493-as számú páciens. Ismerem ezt a számot. Ahogy minden újságolvasó is.

Rampton Börtönkórház, az utolsó kiemelt biztonságú gyógyintézmény női betegeknek. A 493-as számú páciens.

Ms. A. Ogilvy.

Donnelly és Bloom feláll. Gépiesen én is felállok. Kiszárad a szám.

– Nem – rázom a fejem. – Sajnálom, de nem értem. Mi ez az egész?

Bloom újabb pillantást vet Donnellyre, mielőtt válaszol.

– Az Amnesty International fellebbezést készül beadni az Emberi Jogok Európai Bíróságára, hogy az embertelen bánásmódra való hivatkozással elérje Anna Ogilvy szabadon bocsátását. Mielőtt ez megtörténne, az államügyészi hivatalnak és az Igazságügyi Minisztériumnak bíróság elé kell állítania emberölés vádjával, máskülönben elveszíthetjük az egész ügyet.

Megemésztem az új információt.

– Ez azt jelenti, hogy Anna Ogilvynek készen kell állni a tárgyalásra. Ahhoz pedig, hogy készen álljon…

– Meg kell tennie, amit négy éve nem tesz. Igen, fel kell ébrednie.

Hát megkaptam, itt a valódi magyarázat. Eszembe jutnak az iskolai történelemórákon hallott rémtörténetek: az első világháború kényszerrel besorozott és kiéheztetett kölyökkatonái, akiket összekapartak a lövészárkokból és úgy-ahogy összeférceltek, hogy utána kivégezhessék őket, csak mert a parancsnokaik összetévesztették a gránátnyomást a gyávasággal. Kísérteties a hasonlóság. Pszichológus vagyok, nem börtönőr.

– Én kezelem az embereket, nem elítélem őket – jelentem ki. – Biztos van más alvásspecialista is, akinek szólhatnak.

Donnelly visszaveszi a szót. Kezd belefáradni az egészbe.

– Megtettük. Éveken át utaztattuk ide a világ legjobb szakértőit Amerikából, Európából, Ázsiából és még távolabbról. A legnagyobb neveket kértük fel, csakhogy ez a terület nagyrészt még mindig feltáratlan, és az ő módszereik sajnálatos módon nem működtek. Az ön értekezése, dr. Prince, az utolsó esélyünk.

– Miért hozzák ide Annát?

– Gyorsan kiszivárogna, ha maga mindennap megjelenne a Ramptonban. Emellett az Abbey az egyetlen alvásklinika Londonban, ami felkészült egy ilyen esetre. Muszáj elfogadnia a szigorú titoktartási követelményeket, mert nincs más választásunk. A pácienst még ma éjjel átszállítják ide egy rendőrségi összekötő kíséretében, álnév alatt. Ami az ön munkáját illeti, kezelje úgy, mint bármely más pácienst.

– Fel fogják ismerni.

– Négy éve talán így lett volna, de ma már nemigen. Közel fél évtizednyi alvás átformálja az embert.

– És a személyzet többi tagja?

– A Rampton egyik nővére elkíséri a rabot, és szociális munkásnak álcázva ön mellett fog dolgozni. Napi munkakapcsolatban lesznek, Bloom professzor pedig a mi oldalunkról koordinálja az erőfeszítéseit. Ogilvy kisasszony nem hagyja el a szobáját. Ön nem mondja el senkinek, hogy itt van. Csak a közvetlen családtagjai tudhatják, akikkel egyébként is kapcsolatba kerülne. Szeretném még egyszer hangsúlyozni: az igazságügyi miniszter személyesen kötelezte el magát, hogy eljárást indít bárki ellen, aki megszegi az ideiglenes áthelyezés feltételeit.

Szédelgek ekkora arcátlanságtól, a dühömről nem is szólva.

– Ez teljes képtelenség. Nem mondhatja komolyan, hogy Anna Ogilvy veszélyt jelent a társadalomra. Vagy csak a szalagcímek miatt aggódik?

Donnelly higgadt marad.

– Mondja ezt az áldozatok családjának. Anna Ogilvy nem kerülhet szabadlábra, de nem maradhat örökre előzetesben sem. Ennek véget kell vetni. Írja alá a titoktartásit és vegye a kalapját, vagy tegye próbára az elméleteit a gyakorlatban is. Ez csak és kizárólag az ön döntése, dr. Prince.

– És ha nem tudom felébreszteni? – kérdezem. – Ha nem működik az elméletem?

Donnelly begombolja a kabátját. Felsóhajt, fáradtan a mögötte álló naptól. Azután rám néz azzal a rideg, szürkészöld szemével.

– Akkor Anna Ogilvy előbb vagy utóbb újra szabad lesz – feleli szárazon. – És újra gyilkolni fog.

5
BEN

Az Anna O.-ügy szikár tényei viszonylag egyértelműek. Szerintem ezért is emlékszik rájuk mindenki. Van valami megdöbbentő ebben az elemi egyszerűségben.

2019. augusztus 30-án, hajnali 3.10-kor a békésen alvó Anna Ogilvyt – az árnyékkormány egyik rangos miniszterének huszonöt éves lányát és az Elementary magazin alapító főszerkesztőjét – egy oxfordshire-i nyaralóhely fakunyhójában találták, mellette egy húszcentis konyhakést. A szomszédos kunyhóban pedig a legjobb barátai, a huszonhat éves Douglas Bute és a huszonöt éves Indira Sharma holttestére bukkantak.

A halottszemle során mindkét áldozaton tíz szúrt sebet találtak. A kés nyeléről kizárólag Anna ujjlenyomatait tudták levenni, és a később elvégzett törvényszéki vizsgálat alapján a ruháján lévő vérfoltok is a két áldozattól származtak. Mindeközben a digitális törvényszéki vizsgálat megállapította, hogy egy telefonján található WhatsApp-üzenetben Anna részleges beismerő vallomást tett, mielőtt mély álomba merült.

A hullamerevség alapján a halálesetek vélhetően órákkal korábban következtek be. Mindkét áldozat halálos sérüléseket szerzett. Clara Fennel nyomozó a Temze-völgyi rendőrség gyilkossági és szervezett bűnözés elleni egységétől elsőként érkezett ki a Farmra, és részt vett a bűnügyi helyszínelésben. Ő fedezte fel, hogy Ogilvy kisasszony még ekkor is viselte a véres ruhadarabokat. Noha számos kísérletet tettek a felébresztésére, Anna Ogilvy alvó állapotban maradt, és nem reagált a külső behatásokra, így mentővel a Headley Way-i John Radcliffe Kórházba szállították.

Minden vizsgálat ugyanazt mutatta. Élt, a teste működött. Csak senki sem tudta azonosítani a titokzatos kórt, amitől mély álomba merült.

S amiből azóta sem ébredt fel.

Az ügy óriási hullámokat vert. Anna anyja, Emily Ogilvy báróné haladéktalanul lemondott az árnyékkormányban betöltött belügyminiszteri posztjáról, és távozott a Parlament felsőházából. Anna apja, Richard Ogilvy, a neves globális értékpapír-piaci szereplő, lemondott a tervéről, hogy új irodát nyit Manhattanban. Maga a becenév Anna közösségi médiában használt azonosítójából, a @AnnaO-ból eredt. A legtöbb gyilkosság gyanúsítottja alacsony IQ-jú és karfiolfülű férfi valamilyen diszfunkcionális családból, ezzel szemben Anna O. fiatal volt, magasan képzett és már ismert író-újságíró. Minden szennylap ilyen sztoriról álmodik.

A sajtó hamarosan mindent előásott Anna O. kapcsán: gyerekkorát a hampsteadi házban, állítólagos kamaszkori droghasználatát és a minden botránynál kapóra jövő fiúügyeket Oxfordból, de még a kollégáit és a gyakornokait is az Elementarynél – a magazinnál, amelyet Indirával és Douglasszal közösen alapított. Ha gyakorló pszichológusként megtanultam valamit, azt feltétlenül, hogy minden nagy nyilvánosságot kapott gyilkosság az időzítésről szól. Az augusztus ebből a szempontból maga a tökély, az uborkaszezon kellős közepe. Néhány hónappal később az eset talán senkit sem érdekelt volna.

Szerencsémre Anna Ogilvy tökéletesen választotta meg a pillanatot.

Idővel már a botránylapokban használt álnév is választóvonal lett. Akik Anna ártatlanságában hittek, „Anna O.”-ként hivatkoztak rá, akik a bűnösségében, „Csipkerózsika”-ként. A lényeg, hogy a sztori mellett senki sem ment el szótlanul.

Ha őszinte akarok lenni, én sem.

6
BEN

Az Abbey négy szintje nem egyforma. A földszinti fogadótér óda a jó ízléshez és a profi belsőépítészethez. Az alagsor a konyháké és egyéb kiszolgálólétesítményeké, míg az első szint a beesőké – így hívjuk az ambuláns pácienseket, akik segítséget kérnek valamilyen alvással kapcsolatos panasszal, de nem vállalják a teljes procedúra nyűgét. Sötétített Mercedesek és magángépek London Cityből.

A második és harmadik szintet az elkötelezettek sajátítják ki, akiket alvásproblémájuk megfoszt a normális élet lehetőségétől. Ők a bentlakók. Az Abbey-ben minden ilyen páciens saját lakosztályt kap. A környezet hasonlatos egy magánkórházhoz vagy menő butikhotelhoz: igény szerint szobaszerviz és könyvtárszolgálat, napilapok és magazinok. Az egyetlen kitétel, hogy semmi nem lehet digitális: nincs mobil, laptop vagy tablet. A kettes és hármas szinten wifi sincs, csak dicső analóg technika, egy letűnt kor relikviái.

A legfelső szint kizárólag a személyzeté. Itt kopottabbak a tengerkék falak, a minimalizmust felváltja a közszolgálati igénytelenség, az iratokkal és mappákkal teli irodák. Az egyik ilyenből, Bloom szobájának ablakából nézem, ahogy Donnelly eltűnik odalent egy csillogó állami Jaguarban, amit azután elnyel a lámpafénnyel pettyezett sötétség.

Hideg szivárog be a régi ablakokon. Idefent minden helyiség huzatos. A fiókomban várakozó e-mailre gondolok. Egy állásajánlatra a Kajmán-szigeteki Egyetem kancellárhelyettesétől, aki belengette a vendégkutatói státuszt és az esélyt egy új alváspszichológiai posztgraduális képzésre. Ostoba módon visszautasítottam, a napfényes karibi partok helyett a szürke és esős brit utcákat választottam. Az ajánlat egy kínzó „mi lett volna, ha”, ami most is ott kísért a nyirkos, nyomorult londoni éjszakában.

Bloommal elvonulunk a folyosó végi konyhafülkébe. Elmosok két kávéscsészét, és előások némi lejárt szavatosságú sajttortát a kis hordozható hűtőből. Papírtálcáról eszünk, és instant kávét iszunk. Bloom szokás szerint kisajátítja a nagyját. Én beérem a morzsákkal.

Azután Bloom megszólal.

– Gondolom, vannak kérdéseid.

Mindig vannak kérdéseim. A kezdet kezdetétől.

Bloom elővesz egy ugyanolyan vékony dossziét, mint Donnelly, majd felém csúsztatja a morzsás asztalon.

Vonakodva kézbe veszem.

– Egy újabb titokzatos dokumentum. Ki kellene találnom, hogy mi ez?

Elmosolyodik.

– Ha gondolod.

Az aktára koncentrálok. Újra feltűnik az Igazságügyi Minisztérium címere és a biztonsági minősítés. TITKOS, virít a fedőlapon vérvörös nyomtatott nagybetűkkel. Lapozok, és az első oldalon egy nagy alakú fényképet látok fehér, csőszerű kórházi háttérrel. Köntöst viselő pácienst ábrázol valamilyen speciális kórházi ágyon.

A páciens nőnemű, kora meghatározhatatlan. Szeme csukva, bár a haja frissen mosott és fésült. Nemrég vághatták le, talán ezért tűnnek fel az ősz hajtövek. Az arc eközben békés, de már nem fiatal. Ennek ellenére kell egy hosszú pillanat, amíg összeáll a kép.

Anna Ogilvy.

Bloom közelről figyel.

– Rám is ilyen hatással volt.

– Vagyis Donnelly nem viccelt. Mintha…

Ez csak valami tévedés lehet. 2019-ben Anna Ogilvy huszonéves üde virágszál volt, akire szép reményekkel és kilátásokkal teli élet várt. Fotója ott díszelgett számtalan lap hétvégi mellékletében és az online profilok mellett, azzal a csibészes mosollyal és fiús frizurával. Ezen az új fényképen egy idegen látható. Mintha halott lenne – leginkább ez jellemzi. A haja is parókaszerű. A teste olyan, mint egy viaszszoboré Madame Tussaud panoptikumában.

Az arcomra kiül a döbbenet.

– Mint egy kísértet.

– A nő négy éve alszik. Lényegében kísértet.

– Az agytevékenysége?

– Amennyire tudható, változatlan. Itt az EEG-je a többivel együtt. Minden életjele arra utal, hogy csupán mélyen alszik. Csakhogy ez az álom lassan már ezerötszáz napja tart.

– Nincs semmilyen változás? Semmi az égvilágon?

– Lapozz az ötödik oldalra – biccent Bloom.

Megteszem. Grafikonok sora, Anna agyfunkciói és fiziológiai reakciói. Általában szakaszosan alszunk el, és úgy riadunk fel az álomból. Az EEG-eredmények továbbra is szokványosak, de a fiziológiai reakciók szintje egy ponton alig érzékelhetően megugrik.

– Mikor volt ez?

– Úgy tudom, négy hete. Az egyetlen ilyen alkalom. Az adatok azt mutatják, hogy fogékonyabbá vált a külső hatásokra.

– Feszültségingadozás is lehet…

Bloom szipog, nincs meggyőzve.

– Nézd a következő oldalt.

Lapozok. Még most is elcsigázottnak érzem magam, de nem tudom megállni: a rejtélyes kilengés megragadja a figyelmemet. Ez az oldal részletesebben taglalja az anomáliákat. Ellenőrzöm a napokat, azután a heteket. Négy héttel korábban Anna valamiért kis híján felébredt. A grafikonok egyértelműen ezt jelzik. Valami történt.

– Van rá bármiféle magyarázat?

– Nincs – feleli Bloom. – Legalábbis az orvoscsapat nem talált.

– Vagyis rejtély.

– Egy újabb a többi mellé.

Bloom telefonjának rezgése töri meg a csendet. Fogadja a hívást, hallgat, majd elmotyog néhány igent, mielőtt kinyomja a mobilt. Fura látni, ahogy beosztottá változik, és meghajol a felsőbb tekintély előtt.

– Megérkeztek?

– Öt perc múlva. – Bloom feláll. – Amint lesz rá időd, olvasd át az aktát. Részleteket találsz benne a protokollról, amit használni fogunk. Plusz vészhelyzeti kapcsolatokat arra az esetre, ha a dolog kezdene eldurvulni.

Most először görcsbe rándul a gyomrom.

– Eldurvulni?

Bloom a szokott legyintéssel hessegeti el az aggodalmaimat.

– Valaki a lakásod előtt vár. Követ a metrón. Riporterek és hasonlók. Csak a szokásos óvintézkedések.

Látom magamat lakásom meghitt magányában, ahol legfeljebb az olcsó bor és az esti film miatt kell aggódnom. Meglehet, nyárspolgári, de legalább biztonságos.

– Mit mondunk a többieknek?

– A szokásost. – Bloom felkap egy mappát, azzal távozik a liftek felé. Követem, és belépek mögötte a fülkébe. Megnyomja a földszinti gombot. Az orvosok hiába írják neki elő a lépcsőzést, eltökélten liftezik. A testmozgás, akárcsak a diéta, átlagos halandóknak való. – A listás ügyfél, akinek a szerződésében van egy egészségbiztosítási záradék, ezért könnyen a bíróság előtt találhatja magát, ha kiderül, hogy gondjai vannak az alvással. Prémium ellátás teljes elszigeteltséggel és névtelenséggel.

Van egy különleges részleg a második szinten, fokozott biztonsági előírásokkal azok érdekében, akik befizetnek az Abbey „VIP-csomagjára”. Hollywoodi sztárok, multinacionális cégek vezetői – bárki, akinek az alvásproblémái megingathatják a pénzpiacokat vagy megkérdőjelezhetik a sok millió dolláros követelések jogosságát. London kedvelt helye a nemzetközi ügyfeleknek, akik egyhetes városnézésnek álcázzák a kezelésüket. Vannak speciális menekülőútjaink és jelblokkolóink a VIP-részleg körül, hogy az ügyfelek jelenléte véletlenül se szivároghasson ki. Külön étkezők és edzőtermek gondoskodnak róla, hogy a VIP-vendégek csakis az ápolószemélyzettel érintkezzenek. Az Abbey húsz éve nyújt ilyen szolgáltatásokat, és többet tud a titoktartásról, mint egy gyóntatópap. Innét még soha semmi nem szivárgott ki.

– Donnelly említette a rendőrségi összekötőt. Olyasvalaki, akit ismerek?

Bloom kerüli a tekintetem. A fülke addig zötykölődik lefelé, amíg el nem éri a földszintet. A hallgatás Bloom esetében mindig árulkodó.

– Ki az? – kérdezek rá, amint kilépünk a szállodát idézően elegáns és világos előtérbe.

Lassan felém fordítja a fejét, az álla láthatóan megfeszül.

– A fokozott kitettség miatt az a döntés született, hogy legjobb lesz, ha a rendőrségi összekötő a belső ismeretségi körödből kerül ki. Sajnálom, Ben, de ez kezdettől az ő ügye. Minket senki sem kérdezett meg.

Elérjük a bejárati ajtót. Máris hallom, ahogy odakint leparkolnak az autók.

– Mondd, hogy ez csak vicc.

– Bár az volna.

Ebből tudom, hogy csakis egyvalaki lehet.