© Árvai Nóra, 2025

© Central Kiadói Csoport, 2025

Minden jog fenntartva; a mű részletei sem közölhetők, és semmilyen formában nem sokszorosíthatók a jogtulajdonos engedélye nélkül. Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása, beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978 615 6983 79 4

Megjelent a BookLab Kiadó gondozásában, 2025-ben

A BookLab Kiadó a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Budaházy Árpád

Felelős szerkesztő: Szörnyi Krisztina

www.booklab.hu

A kiadó az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

Borító és tördelés: Lobotworks

A kiadó könyveit megrendelheti kedvezménnyel a www.booklab.hu webáruházban.

Karmának, az angyalomnak, el nem múló szeretettel.
Remélem, nincs túl meleg odafent, és tudsz szaladgálni.

Vajon mit gondolnak majd az utánunk jövő generációk arról, milyen szerepünk volt nekünk a globális felmelegedésben? Minket hibáztatnak majd, vagy esetleg az elődeinket a hibás és felelőtlen döntésekért? Vagy éppen a mi generációnk az, amely a legtöbbet tett annak visszafordításáért?

Ilyen és hasonló kérdések merülnek fel azokban, akik gyakran használnak jövőkutatói módszereket. Azok, akik jártasak ezek használatában, múlt, jelen és jövő generációk, emberek, vélemények és tudományos perspektívák között szimplán jobban igazodnak el.

Árvai Nóra is ilyen. A számtalan dolog és projekt között, amiket magáénak érez, a klímaszorongás talán a leginkább szívügye. A könyve lapjain is érződik a szenvedély és az aggódás, amivel a témát körüljárja. De a legfontosabb, hogy nem riogat, nem a világvégét vázolja fel, de még csak nem is ad megoldást a klímakatasztrófa elkerülésére. Ezeknél sokkal fontosabb célja van: felkészíteni a jövőre, érzelmileg reziliensebbé tenni a mostban élőket.

Merthogy nem egy jövő létezik. Habár szinte minden nyelvben azt mondják, „a jövő”, valójában sok jövő van. És léteznek módszerek, amiket mi, jövőkutatók használunk, amikkel ezeket a jövőket fel lehet mérni, vázolni és megérteni. Lehet elemezni őket, ki lehet találni újakat és akár utópiákat, disztópiákat is lehet alkotni.

A jövőkutatás, bár fiatal területnek tűnhet, évtizedek óta létezik, és a kutatók használják a módszereit. Mivel megjósolni nem lehet a jövőt, illetve most már tudjuk, jövőket, a lényeg abban rejlik, hogy mennyire készülünk fel rájuk érzelmileg, kulturálisan és a gyakorlatban is. Mivel, ha felkészülten várjuk a jövőt, legyen az bármelyik is azok közül, amiket elemeztünk, jobb helyzetben leszünk: nyugodtabban tudunk döntéseket hozni, hosszabb távú stratégiákat alkothatunk, és előrelátón foglalkozhatunk a jövő embereinek helyzetével. Empátiával tudunk fordulni jövőbeli saját énjeink és utódaink felé.

Ez a hozzáállás szükséges ahhoz, hogy emberiségként bármilyen ránk váró kihívással szembenézzünk és megoldjuk azt, de legalábbis kihozzuk belőle a maximumot. A globális felmelegedés is ezek közé tartozik. Az ezzel járó klímaszorongás pedig olyan méreteket ölt, hogy nemcsak Árvai Nóra könyvét kellene elolvasnia mindenkinek, de iskolában kellene tanítani a leírtakat.

Szorongva és félve nem tudunk megoldásokat találni. Viszont érzelmileg felkészülve több forgatókönyvre, felmérve a lehetőségeinket és a kockázatokat, igen. Ez a könyv ehhez szolgál útmutatóként.

Dr. Meskó Bertalan

orvosi jövőkutató

The Medical Futurist Institute

A mai nyilvános diskurzusban, különösen az online platformokon és a közösségi médiában, két domináns tendencia alakult ki: egyrészt mindent áthat a negativitás és a szorongással teli perspektíva a helyi és globális eseményekkel kapcsolatban; másrészt tökéletesen fitt és boldog egyéneket láthatunk a retusált képeken. Ez a két szélsőség jellemzi azt az információáradatot, amelytől egyre nehezebb szabadulni.

Legyen szó akár a félelemkeltő hírek szüntelen áradatáról a világ állapotáról, bolygónk jövőjéről, háborúkról, világjárványokról vagy a közelgő klímakatasztrófáról, akár az ismerőseink aprólékosan válogatott, látszólag hibátlan képeinek özönéről, mindkét forgatókönyv félelmet kelthet.

Tehetetlenség és szorongás érzését keltik, mivel a háborúk, válságok és közelgő katasztrófák képei – amelyeket az internet kéretlenül hozott be a mindennapjainkba – kívül esnek a személyes irányításunkon. Hasonlóképpen aggódunk és önbecsmérlő, bűntudattal teli érzelmeket gerjeszt bennünk az, amikor nem tudunk megfelelni a tökéletes boldogság és egészség idealizált elvárásainak.

Kevés olyan üzenettel találkozunk, amely realista és hiteles támogatást nyújt, amely közelebb hozza a problémákat anélkül, hogy túlterhelne bennünket; amely pozitív megoldásokat kínál anélkül, hogy elérhetetlen ideálokká tenné azokat. Árvai Nóra könyve egyike ezeknek a ritka kivételeknek. Nemcsak címében és hangvételében optimista, hanem egy olyasfajta optimizmust is megtestesít, amely mélyen gyökerezik a személyes tapasztalatokban és a széles körű tudományos ismeretekben.

Optimizmusát igazolja bátor tartalma is, amelyet többféle perspektívából oszt meg. Bátor, mert végigvezet bennünket saját életének kritikus pillanatain és szorongásain, amelyekre átgondolt megoldásokat kínál. Bátor, mert újra és újra enged kíváncsisága és nyitottsága hívásának, legyen szó akár megoldatlan élethelyzetek leküzdéséről, akár elmélyülésről olyan szakmai és tudományos körökbe tartozó témákról, amelyek viszonylag ismeretlen területekre vezetik, mint például az egészségpszichológia vagy a lehetséges jövők feltárása.

Ez az egyszerre személyes és tudományos megközelítés lebilincselővé és magával ragadóvá teszi ezt a könyvét. Számos új meglátást oszt meg olyan stílusban, amely távol áll az akadémiai pedantériától, miközben megoldásokat kínál a jövővel és a globális kihívásokkal kapcsolatos félelmek reziliens kezelésére, teszi mindezt ragályos lelkesedéssel és optimizmussal.

Prof. Dr. Csabai Márta

klinikai és egészségpszichológus, egyetemi professzor

TARTALOM

AJÁNLÁS

VAJON MIT GONDOLNAK MAJD...

A MAI NYILVÁNOS DISKURZUSBAN...

ELŐSZÓ

1. FEJEZET: A JÖVŐRŐL

2. FEJEZET: A FÉLELEMRŐL

3. FEJEZET: A JÖVŐRŐL ÉS A FÉLELEMRŐL

4. FEJEZET: A JÖVŐVEL KAPCSOLATOS FÉLELEM OLDÁSÁRÓL

5. FEJEZET: JÖVŐREZILIENCIA PROGRAM (FUTURES RESILIENCY PROGRAM)

6. FEJEZET: EGY VALÓBAN OPTIMISTA UTÓSZÓ

7. FEJEZET: MÉG EGY DOLOG

8. FEJEZET: MÉG EGYSZER

A SZERZŐRŐL

NÉV- ÉS TÁRGYMUTATÓ

FELHASZNÁLT IRODALOM

ELŐSZÓ

Ülök az ökoház teraszán, ahova könyvet írni vonultam el. 42 fok, árnyék sehol. Figyelek, nehogy az izzadságcseppek a billentyűzetre hulljanak. Egy kis enyhülésért a házba menekülnék, az üvegtető alatt úgyis a szabadban érezhetem magam, de ahogy kinyitom az ajtót, megcsap az elviselhetetlen forróság. A kis klíma feladta a küzdelmet, és a tűző napon a faház pillanatok alatt szaunává változott. Vizet adok a kutyáknak, én is iszom egy kortyot, aztán a délután hátralévő részét a járó motorral parkoló autómban töltjük, egyedül ott elviselhető a hőmérséklet. Nem túl klímatudatos, de féltem a kutyákat a hőgutától.

2024 júliusa van, a valaha volt legmelegebb július. A sors fintorának érzem, hogy ilyen körülmények között írom a jövőnktől való szorongásról szóló könyvet. „De optimista legyen, ha egy mód van rá” – visszhangoznak bennem a szavak. Ha egy mód van rá, az lesz. Ezen a ponton még nem tudom megmondani, mennyire felel majd meg ennek az elvárásnak a könyv. Nyilván 42 fokban, árnyék nélkül kicsit nehéz enyhe szarkazmus nélkül gondolni a témára.

Az ilyen nehezebb napokon mindig újra és újra visszatérek a Jövőreziliencia Programom (Futures Resiliency) gyakorlataihoz, a miértemhez, és ebből merítek erőt. Megpróbálok nyitott és kíváncsi maradni, hátha a nehezített körülmények között is meg tudom lepni magam. És ha igen, akkor határozottan van okom bizakodónak lenni.

Bízom benne, hogy ez a könyv hű társad lesz az álmatlan éjszakák megzabolázásában. Neked írtam, ha léptél már be nyirkos tenyérrel egy terembe. Neked írtam, ha meredtél már a plafonra percekig teljesen lefagyva. Neked írtam, ha csak utólag jutott eszedbe, mit kellett volna mondani, mert éles helyzetben leblokkoltál. Neked írtam, ha ismered a sötétben az óramutató járásának a hangját. Neked írtam, ha tudod, milyen maxra tekerni a hangerőt, csak hogy a zene elnyomja a saját gondolataidat. Neked írtam.

Érdekes dolog a jövő. Rendszeresen használjuk ezt a szót, de furcsa módon úgy tűnik, valójában egy különleges új fajt, a jövőkutatót kivéve, nem sok embert érdekel igazán. Az igazság az, hogy megrekedtünk a rövid távú gondolkodásban.

Tegyük fel, hogy ma este döntéshelyzetbe kerülsz: megedd-e vacsora után még azt a fél zacskó csipszet, ami tegnapról maradt, és ha igen, felkelj-e az ágyadból fogat mosni, és kidobni a szelektívbe a papírját? Ilyenkor két ember érdekei között vacillálsz. A mérleg egyik oldalán a jelenlegi éned, aki nassolna, és karnyújtásnyira van tőle a gyors kielégülés lehetősége a finom, sós-rozmaringos csipsz és utána a puha ágyban pihenés formájában. A másik oldalon viszont ott vannak a jövőbeli éned hosszú távú érdekei, a karcsú test, a megfelelő vércukorszint, a szép fogak és a klímatudatosság. Tulajdonképpen olyan, mintha két ember lennél – te és a jövőbeli te –, akinek jólléte nagyrészt a jelenben meghozott döntéseidtől függ.

Ebben a dologban mindannyian hasonlítunk egymásra. Logikus lenne, hogy jót akarjunk a későbbi énünknek, és ne csináljunk olyan dolgokat, amik ugyan most kellemesek, de későbbi önmagunkat megszívatjuk vele. Azonban az agyunk nehezen tud mit kezdeni azzal az emberrel, aki holnap, jövőre vagy tíz év múlva lesz belőlünk. A holnapi énünk érdekeit még csak-csak tekintetbe vesszük valamennyire, de az öt évvel idősebbre már nem tudunk különösebb empátiával gondolni.

Ha készíttetnénk egy MRI-felvételt az agyunkról, miközben a jövőbeli önmagunkra gondolunk, a gép szinte teljesen ugyanazoknak a területeknek az aktivációját mutatná, mintha egy vadidegen embert idéznénk fel. A JÖVŐBELI ÉNÜNK SZÁMUNKRA IDEGEN, így aztán nem is igazán érdekes, mi lesz vele, hogy érzi magát. Sőt nem pusztán az iránta éreztt empátiánk hiányzik, de ráadásul még felruházzuk olyan képességekkel is, amelyekkel egyáltalán nem biztos, hogy bírni fog.

Pszichológiai kísérletek sora mutatta meg, hogy mindarról, ami nekünk itt és most nem esne jól – például szelektíven gyűjteni a szemetet, autó helyett gyalog menni a boltba, vagy megcsinálni egy régóta halogatott feladatot –, úgy véljük, hogy neki, ott a jövőben közel sem lesz annyira nehéz és fájdalmas. Legalábbis a mostani énünk így gondolja. Az az ember a jövőben majd megoldja. Ezért aztán a jelenben simán felvesszük az őrült kamatozású hiteleket, tespedünk a kanapén és majszoljuk a sós-rozmaringos csipszet, hiszen az a jövőbeli valaki majd úgyis könnyedén visszafizeti, lemozogja, megoldja. Sőt fájni is kevésbé fog neki. És mivel az öt évvel későbbi önmagunk számunkra nem több egy idegennél, egyébként is tulajdonképpen mindegy, mit fog kezdeni a helyzettel. Nem a mi dolgunk.

Amikor ennyire nehezen azonosulunk a jövőbeli énünkkel, ennyire nem figyelünk arra, hogy a jelenbeli döntéseink milyen hatással lesznek évek múltán az életünkre, akkor könnyen pesszimista következtetést vonhatunk le arra nézve, mennyire fogjuk figyelembe venni az eljövendő generációk érdekeit. Hiszen amikor kis papír napernyős koktélt iszogatunk műanyag szívószállal a tengerparton, csak jól akarjuk érezni magunkat, ki akarunk kapcsolni a napi robotból és feltöltődni, nem pedig arra gondolni, hogy az italunk milyen hatással lesz a húsz, ötven vagy száz év múlva itt élők életére. Nem akarjuk azt érezni, hogy a mindennapjainkat még további lemondásokkal kell megterhelnünk, csak mert az előttünk lévők nem vigyáztak eléggé a bolygónkra.

Miért mi vigyázzunk akkor mások érdekében, ha az elődeink sem tették meg értünk?

A félelem, a frusztráció, a csalódottság és a harag a leggyakoribb érzések, amelyek általában ilyenkor rögtön megjelennek. Mivel senki nem szeret félni, frusztrált lenni, csalódni és haragudni, máris kézenfekvő megoldásnak tűnik a klímaváltozás tagadása, ignorálása, és a fejünk homokba dugása, mint kényelmes lehetőség. Miért is aggódjunk, hiszen még van tiszta víz, az egyre forróbb kánikulai napokat pedig enyhíti a hűsítő klíma. A jelenbeli énünk megnyugodhat.

Ezen a ponton akár el is keseredhetnénk, hiszen ott tartunk, hogy az emberek pszichológiai működéséből az azonnali kielégülés és a lemondások nélküli élet vágya a legfontosabb, emiatt nem gondolunk a jövőnkre, az eljövendő generációkéra pedig főleg nem. Azon agyalni, hogy milyen világban kell majd élnünk, lesz-e mit innunk, biztonságban leszünk-e ezen a bolygón, túlságosan kényelmetlen lenne. Nem volna túl klímaoptimista ezzel befejeznem a gondolatmenetet. Szerencsére azért van remény, és igenis lehetséges felkeltenünk az empátiát az utánunk következő generációk iránt, nem lehetetlen, hogy fontosnak érezzük az ő jóllétüket is.

Hal Hershfield A jövőbeli éned (Your Future Self) című könyvében a következő gyakorlatra biztat mindannyiunkat: IGYEKEZZÜNK JÓBAN LENNI A JÖVŐBELI ÉNÜNKKEL! Szerintem ez egy elég jó első lépés ahhoz, hogy ezt az empátiát aztán ki tudjuk terjeszteni magunkon túl a szeretteinkre, a családtagjainkra, a barátainkra, az ismerőseinkre és végül embertársainkra, az ő jövőjükre is.

Oké, de mégis hogyan változtasd meg a közted és a jövőbeli éned közötti viszonyt? Képzeld el, hogy van egy időgéped, és el tudsz utazni hozzá. Először csak figyeld meg távolról, hogyan néz ki, mennyire tűnik egészségesnek, mennyire látszik boldognak, kiegyensúlyozottnak? Esetleg gondterhelt? Aztán ha van kedved, lépj oda hozzá, nem kell tartanod a tér-idő kontinuum anomáliáktól, mint Marty McFlynak a Vissza a Jövőbe (Back to the Future) című filmben. Te ne légy nyuszi, MyFly! Menj csak oda hozzá! Ugye, milyen szimpatikus ember? Ha jobban megnézed, egészen hasonlít rád – a te arcod, a vonásaid, a gesztusaid és szóhasználatod, csak egy kicsit tapasztaltabb kiadásban. Egyáltalán nem tűnik idegennek, és az, hogy milyen állapotban van, hogyan zajlik az élete és mennyi öröme, kihívása van, javarészt rajtad múlik. Azokon a döntéseiden, amelyeket ma hozol, az apróságnak tűnőktől kezdve, mint hogy megeszed-e a maradék fél zacskó csipszet és a szelektívbe dobod-e a papírját, egészen a nagyobb horderejűkig, például hogy felveszed-e a húsz évre szóló hitelt.

Ha már így összebarátkoztatok, akkor legközelebb, amikor egy mindennapi, apró döntéshelyzetben találod magad, és azon filózol, kinyisd-e a hűtőt, amikor azon tanakodsz, megvedd-e a negyvenedik, két mosást sem bíró pólót, vagy elmenj inkább sétálni és kiszellőztesd a fejed, akkor gondolj a jövőbeli énedre. Idézd fel az arcát, a vele való találkozást, és kérdezd meg magadtól: mit szólna ehhez a jövőbeli éned? Szerinted mit szeretne, hogyan dönts, MI AZ, AMIVEL POZITÍVAN BEFOLYÁSOLOD AZ Ő ÉLETÉT?

Nekem ez az egyszerű gyakorlat nagyon sokat segített abban, hogy tudatosabb döntéseket hozzak. Szeretném a jövőbeli Nórit nagyon büszkévé tenni, és azért az sem lenne utolsó, ha még tíz év múlva is kinézne majd valahogy. :-)

Miért vagyunk még mindig a rövid távú gondolkodásra programozva? Mindannyian szeretnénk örömteli, egészséges és felhőtlen életet élni. Amikor ezen dolgozunk, akkor az azonnali megoldást követelő dolgokkal foglalkozunk. Azt gondoljuk, az a fontos, ki vigye a gyereket iskolába, és hogy a kölyök most az egyszer ne felejtse otthon a tornazsákját, illetve hogy befizettük-e vajon a telefonszámlát.

Minden hídon akkor kelünk át, amikor odaérünk. Ez a szemlélet, bár természetesen érthető, mégis számos akadályt gördít elénk pont annak az elérésében, amit olyan nagyon szeretnénk, és erősen korlátozza azt a képességünket, hogy tudatosan készülhessünk fel az előttünk álló dolgokra. MINDENNAPI APRÓ-CSEPRŐ AGGODALMAINK GYENGÍTIK HOSSZÚ TÁVÚ TERVEZÉSI KÉPESSÉGEINKET. A folyamatos információ- és ingeráradat valóban túlterhel, szorongást okoz és kiégéshez vezet, hiszen mindig készenlétben kell állnunk, bármikor történhet valami, ami azonnal a figyelmünket követeli. Nekem például volt egy időszakom, amikor nem némítottam le a telefont éjszakára, és a párnám alá dugtam, úgy aludtam, mert mi van, ha. Durva.

Emiatt persze hajlamosak vagyunk azzal foglalkozni inkább, aminek a végére gyorsan pipa tehető. Jó érzés például kipakolni a mosogatógépet, mert öt perce még tele volt, most meg üres. Kész, pipa. Így azt érezzük, rendkívül hatékonyak vagyunk és a kezünkben van a kontroll, pedig

a valódi szabadságot az adhatná meg, ha képesek lennénk kitörni ebből a jelenközpontúságból, ha szélesítenénk az időperspektívánkat és nyitottá válnánk a hosszú távú gondolkodásra.

A múlt felfedezésére számtalan eszközünk van, külön tudományág foglalkozik annak felkutatásával, ami volt. Történelmet tanítanak a legtöbb iskolában, hiszen az általános műveltségünk részét képezi. A múlt történései alapján próbálunk ugyan következtetéseket levonni a jövőre nézve, mondván, a történelem úgyis ismétli önmagát, szinte hasonló kihívásokkal fogunk szembenézni, úgyhogy érdemes tanulnunk elődeink hibáiból, sikereiből. Igen ám, de azokra a kihívásokra, amelyekkel most szembesülünk, nincs példa a múltban.

Most találkozunk először a klímaszorongással, ami egyre nagyobb tömegeket érintő jelenség, a mesterséges intelligencia térhódításával, főleg a generatív MI-vel és annak etikai, jogi következményeivel, illetve az orvoslásban jelenleg is zajló kulturális forradalommal, a digitális egészséggel.

A jövőről és az arra való felkészülésről azonban nem esik szó az oktatásban. Dr. Peter C. Bishop, miután 2013 augusztusában nyugdíjba vonult a Houstoni Egyetemről, megalapította a Teach the Future nevű szervezetet. Arra törekszik, hogy a jövőkutatás szemléletét beépítse az oktatásba, így segítse a diákokat abban, hogy megértsék, alakítsák és felkészüljenek a lehetséges jövőkre.

Nem véletlenül fogalmazok többes számban. Tudom, hogy sokan a jövőre úgy tekintenek, mint amit ki lehet olvasni egy üveggömbből, meg van írva, úgy lesz, hiszen egy múltunk van, egy jelenünk, logikus lenne arra gondolni, hogy jövőből is egy van. Pedig valójában EGYNÉL JÓVAL TÖBBFÉLE JÖVŐ VÁRHAT RÁNK. A Teach the Future legfontosabb célja, hogy a jövőről való gondolkodás legyen szerves része a tanterveknek. Az alapötlet az, hogy a diákok ne csak a múlt és a jelen tudásanyagát sajátítsák el, hanem megtanuljanak gondolkodni a jövőről is, felismerni a lehetőségeket, az alternatív jövőforgatókönyveket, és megérteni, hogyan befolyásolhatják jelenbeli döntéseik révén.

Bishop szerint a következő négy kérdést érdemes feltennünk magunknak, mielőtt a jövőről beszélnénk másoknak:

1. Képesek vagyunk-e tanítani a jövőről?

2. Ha igen, kell-e tanítanunk a jövőről?

3. Mások hogyan csinálják?

4. Mit tudok én hozzátenni, segíteni?

Vegyük sorra egyesével!

1. KÉPESEK VAGYUNK-E TANÍTANI A JÖVŐRŐL?

Igen, azt gondolom, hogy jövőkutatóként képesek vagyunk tanítani a jövőről.

Fontos megjegyezni, hogy a jövőkutatás nem azt jelenti, hogy ülünk a már említett üveggömb felett, hümmögünk, vizsgáljuk összehúzott szemöldökkel, gondterhelten, aztán megmondjuk, mi lesz, hogy lesz. Na jó, a hümmögésben talán van valami.

A jövőről tanítás nem a jövő megjóslását jelenti, hanem A JÖVŐ LEHETŐSÉGEINEK, FORGATÓKÖNYVEINEK ÉS LEHETSÉGES IRÁNYAINAK MEGÉRTÉSÉT ÉS FELTÉRKÉPEZÉSÉT. Ezért az oktatás nem biztos válaszokat, sokkal inkább eszközöket, gondolkodásmódokat és készségeket kínál a lehetséges jövők jobb megértéséhez és alakításához. A jövőkutatás már évtizedek óta elismert tudományág, kiforrott, oktatható, átadható módszertannal rendelkezik.

Nekem, mint egészségügyi dolgozónak az a nagy szívfájdalmam, hogy hiába az elismert tudományág és a kiforrott módszertan, az orvosok és az élettudományok kutatói ritkán alkalmazzák ezeket a jövőkutatási módszereket a tanulmányaikban. Annak ellenére, hogy számos jövőkutatási metódus áll rendelkezésre, amelyek előnyösek lehetnek az orvostudomány és az egészségügy számára, ezek közül igazából nagyon kevés kapott jelentős figyelmet az orvosi közösségtől.

Egy ilyen kiemelt figyelmet élvező példa a Topol jelentés, amelyet 2019-ben publikáltak, és alapvetően azt vizsgálta, hogyan hozhat változást a modern technológia az egészségügyi ellátásba, valamint miként készítheti fel a brit közegészségügyi szolgálatot, az NHS-t (National Health Service) a jövő kihívásaira.

A jelentést Eric Topol kardiológus, a digitális egészség egyik vezető alakja készítette, azzal a céllal, hogy bemutassa, milyen módon tudja az új technológia – a mesterséges intelligencia, a robotika és a genomika – átalakítani a betegellátást, hogy az hatékonyabb és személyre szabottabb legyen. Topol szerint az egészségügyet a digitalizáció forradalmasíthatja, lehetővé téve, hogy a betegellátás kevésbé terhelje az egészségügyi dolgozókat, miközben a diagnosztizálási folyamatot pontosabbá és gyorsabbá teheti. A MESTERSÉGES INTELLIGENCIA SEGÍTSÉGÉVEL PÉLDÁUL LEEGYSZERŰSÖDHETNEK A RUTINFELADATOK, így a szakemberek több időt fordíthatnak a betegekre. Főleg olyan feladatok kiváltására alkalmas az MI, amelyek repetitívek és adatalapúak, tehát pont azokat végezheti el, amelyeket az orvosok nagy valószínűséggel megterhelőnek és unalmasnak tartanak. Emellett a genomika és a precíziós orvoslás is kulcsszerepet kapott a jelentésben, mivel ezek révén egyre inkább egyénre szabott kezeléseket lehet kialakítani, ami növeli az esélyt a sikeres gyógyulásra.

A jelentés nemcsak a technológiai lehetőségekre fókuszált, hanem arra is, hogyan kell felkészíteni az egészségügyi dolgozókat ezeknek az eszközöknek az alkalmazására. Topol úgy vélte, hogy az orvosi munka alapjaiban fog megváltozni, ahogy a digitális technológia egyre jobban integrálódik a napi rutinba. Ezért hangsúlyozta a folyamatos képzés és a készségek fejlesztésének fontosságát, hogy az egészségügyi dolgozók felkészültek legyenek a jövő kihívásaira. A jelentés egy olyan víziót vázolt fel a jövőről, amelyben az orvostudomány szorosan összefonódik a technológiával, ezáltal javítva a betegellátást és megkönnyítve a szakemberek munkáját. Az új technológiák és a megfelelően képzett munkaerő együttese ígéretes utat kínál az egészségügy modernizálása felé, és Topol reménye szerint mindez EGY EMBERKÖZPONTÚBB, SZEMÉLYRE SZABOTTABB ELLÁTÁST EREDMÉNYEZ majd. Ez tehát egy nagyobb érdeklődésnek örvendő projekt volt, de sajnos kevés ehhez hasonló létezik.

Kutatótársaimmal és PhD-mentorunkkal végeztünk egy áttekintő elemzést Exploring the need for medical futures: insights from a scoping review of healthcare foresight (Az orvosi jövőkutatás szükségességének vizsgálata: eredmények egy egészségügyi jövőfeltáró áttekintésből.) címmel, amely tudomásunk szerint az első áttekintő elemzés a jövőkutatási módszerek alkalmazásáról és az egészségügyben publikált előre jelző projektekről. Elemzésünk feltárta, hogy a tudományos adatbázisokban jelenleg elérhető kutatásokban a jövőkutatói módszerek közül csak néhányat, a trendanalízist, a Delphi-módszert, a visszatekintést, a szakpolitikai elemzést, a technológiai értékelést, a horizontszkennelést, a jövőkereket és a szcenárióelemzést használják. Itt csak röviden térek ki arra, mit jelentenek ezek a módszerek, akit bővebben érdekel, PhD-mentorom, dr. Meskó Bertalan TMF-kurzusán tanulhat róluk.

Trendanalízis (Trend Analysis): A múltbeli trendek vizsgálata a jövőbeni események előrejelzésére.

Delphi-módszer (Delphi Method): Szakértői csoportok véleményeinek többszöri, anonim összegyűjtése és kiértékelése a jövőbeli fejlemények előrejelzésére.

Visszatekintés (Backcasting): A kívánt jövőbeli állapot meghatározása, majd annak megtervezése, hogyan, milyen lépéseken keresztül lehet azt elérni.

Szakpolitikai elemzés (Policy Analysis): Különböző jövőbeli döntési alternatívák következményeinek elemzése.

Technológiai értékelés (Technology Assessment): A technológiai változások társadalmi, gazdasági és környezeti hatásainak vizsgálata.

Horizontszkennelés (Horizon Scanning): Potenciális jövőbeli változások és korai jelek szisztematikus keresése.

Jövőkerék (Futures Wheel): A jövőbeli események elsődleges és másodlagos hatásainak feltérképezése egy körszerű diagram segítségével.

Szcenárióelemzés (Scenario Analysis): Különböző lehetséges jövőbeli forgatókönyvek kidolgozása és elemzése a jövő bizonytalanságainak kezelésére. Ez utóbbi a személyes kedvencem, később mutatok rá egy konkrét, általam kidolgozott példát is a klímaszorongás kapcsán.

Az látszik tehát, hogy a több mint 50 elérhető jövőkutatói módszerből az orvostudomány és az egészségügy területén mindössze nyolcat találtunk meg a publikációkban. Ez megannyi kihasználatlan lehetőség, így át is vezet a következő kérdésünkhöz.

2. KELL-E TANÍTANUNK A JÖVŐRŐL?

Képzeld el, hogy egy szobában vagy, ahol az asztalon egyetlen pillecukor hever előtted. Azt mondják, ha meg tudod állni, hogy ne edd meg 15 percig, akkor később kettőt kapsz. Mit tennél?

Ezt a dilemmát gyerekek százainak kellett megoldaniuk Walter Mischel híres kísérletében, az 1960-as évek végén a Stanford Egyetemen. A pillecukorteszt nem csupán a gyerekek önkontrollját vizsgálta, hanem mélyebb betekintést adott a jövőtudat kialakulásába. A gyerekek reakciói látványosan különböztek: volt, aki azonnal rávetette magát a finomságra, míg mások megpróbáltak kitartani, elfordították a fejüket vagy különféle trükkökkel próbálták elterelni figyelmüket a csábító édességről. (A YouTube-on számtalan videót találsz erről, a legtöbbje annyira cuki, hogy garantáltan megmosolyogtat.)