Tartalomjegyzék

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Köszönetnyilvánítás

Anne Raven

Illegális szerelem

Anne Raven: Illegális szerelem

©Anne Raven

Szerkesztette: Nádasi Krisz

Korrektúra: NeylaGrey

Borítóterv: Halasi Miklós

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/anneravenhu/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2021.

epub ISBN 9786156309518

mobi ISBN 9786156309525

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Első fejezet

Tompa puffanás hangjára ébredtem.

Ritmikusan ismétlődött.

Az első gondolatom az volt, hogy a fölöttünk lakó család gyerekei keltek ma is túl korán. Kinyújtottam a karom a franciaágy másik oldala felé, hogy felébresszem Ákost, de ujjaim csak a hideg lepedőt markolták, zavartan pislogtam ki a szememből az álmosságot.

Újabb puffanás.

A nappali irányából hallottam. És mellettem üres volt Ákos helye. Ekkor már biztos voltam benne, hogy a zajért ő a felelős, felültem, és az éjjeliszekrényen hagyott telefonom után nyúltam. Negyed hatot mutatott, ezek szerint alig aludtam néhány órát. Még nem kelt fel a Nap, a szomszéd épület falai a hajnali nedvességtől nyirkosan, szürkén festettek, ablakaiban egy-egy felkapcsolt lámpa jelezte egy újabb munkanap kezdetét. A járdán elvétve akadt járókelő, ki munkába sietett, ki kutyát sétáltatott a lágyan hulló falevelek és a világos égbolt alatt.

Fújtatva hanyatlottam vissza a párnámra, összeszorítottam a szemem, már tudtam, hogy nem fogok visszaaludni. Felültem és szorosan magam köré tekertem hófehér polártakarómat, és magam után húzva elindultam, hogy megkeressem a zaj forrását. Talpam alatt csendesen recsegett a szebb napokat is megélt francia, halszálkás parketta. Ahogy átvonultam a nappalin a vendégszoba irányába, a puffanások egyre hangosabbak lettek. Az ajtó résnyire nyitva volt, tenyeremet a fehérre festett, kazettás ajtóra tettem és benyomtam.

Pislogva szoktattam szemem a fényhez, és közben néztem a férfit, aki háttal állt nekem, szürke melegítőnadrágja felett meztelen lapockáját, gerince vonalát árulkodó izzadságcseppek borították. Fel-le mozgott, gyakorlott ritmusban vette és préselte ki a levegőt, miközben teljes figyelmét a bokszzsákra fordította. Ütéseket mért rá újra és újra, ugyanabban a tempóban. Mozgott és mozdult minden pillanatban, táncolt a zsákkal, ahogy jobbra-balra mozdulva kitért az útjából.

Nem tudtam levenni róla a szemem.

Izmai kitartóan dolgoztak, engedelmeskedtek akaratának.

Legalább azok igen.

Tudtam, hogy nem véletlenül húzott kesztyűt. Biztos voltam benne, hogy álmatlansága mögött a munka áll. Évek óta keményen dolgozott azért, hogy bankfiókvezető lehessen, és így, hogy végre megpályázta, jobban kikészítette a várakozás, mint hitte.

Az ajtó melletti polcon karnyújtásnyira volt a fényképezőgépem, odatapogatóztam érte. Óvatosan leemeltem a kupakot a teleobjektív lencséjéről. A digitális kijelzőn ellenőriztem a kép élességét, ráfókuszáltam a mit sem sejtő Ákos alakjára. Több képet is készítettem, gépem hangtalanul dolgozott a kezemben, és ezúttal különösen örültem neki, mert nem akartam megzavarni őt. Láthatóan szüksége volt arra, hogy levezesse a feszültséget. Hátraléptem, hogy csendben távozzak, de a takaróm, amit magam után vonszoltam, feldöntötte a parkettán hagyott vizespalackot. Ákos azonnal felém kapta a tekintetét.

Rövid, aranybarna hajából csöpögött a veríték, kék szeme kimerülten, véreresen nézett felém. Alighanem ő sem pihent többet, mint én.

– Vivien… felébresztettelek? – kérdezte zihálva.

– Egyébként sem aludtam jól – hazudtam, és megvontam a vállam.

Fejével a kezemben tartott gép felé bökött.

– Az miért van nálad?

– Csak jó volt nézni téged, gondoltam, megörökítem.

– Ilyenkor?

Odalépett hozzám. Légzésének még nem volt ideje lecsillapodni. Kidolgozott mellkasa fel-le liftezett, testében még dúlt az adrenalin, nem látszott meg rajta, hogy az ehhez hasonló edzések egyre ritkábbak.

– Pihenned kellene – mondta bűntudatosan. – Mindjárt felkel a Nap és indulnod kell az egyetemre. Ne haragudj.

Lágy csókot nyomott a homlokomra. Ajka nedves volt, mellkasa ontotta a forróságot.

Magamba szívtam bőrének izzadsággal vegyült fűszeres illatát. Az utóbbi években olyan ritkán élvezhettem természetességét, mára kölni és drága parfümök vették át a helyét. Lábujjhegyre álltam, és felnyújtóztam az ajkáig.

– Nem haragszom – feleltem játékosan, és kacér mosollyal szájon csókoltam.

Egyik kezemmel megmarkoltam és magamhoz szorítottam a takarót, a másikkal pedig Ákos vállába kapaszkodtam. Szédítő férfierő sugárzott belőle. Kipirosodott bőre, duzzadó izmai és a testéből áradó hő mágnesként vonzott.

Orrával játékosan megérintette az enyémet.

– Igazán? Mivel érdemeltem ki ezt a megértést? – kérdezte elfúló hangon. Tekintete az enyémbe mélyedt.

Lassan kioldoztam a teste mellett nyugvó kezéről a kesztyűt. Némán végignézte, majd amint a kesztyűk a földre kerültek, meztelen mellkasához rántott. Állatias morgás tört föl belőle, miközben lecsapott az ajkamra. Tekintete izzott. Egy pillanatra eleresztette a számat. Mellkasa szabálytalan ritmusban emelkedett és süllyedt; ezúttal én váltottam ki belőle ezt a hatást. A takaró a földre zuhant, én pedig a következő pillanatban már Ákos ölében voltam, hevesen kapaszkodva a nyakába. Meg sem állt velem a hálószobáig.

Egy órával később a telefonom ébresztőjére riadtam fel újra. Fél hét volt. Gyorsan benyomtam a szundit és Ákos felé fordultam. Az ő szeme nyitva volt, valószínűleg nem is aludt vissza. Elégedetten mosolygott rám.

– Fel kell kelnünk – mondtam csalódottan.

Felült és megcsókolt.

– Tudom – felelte egyszerűen, és már ki is pattant az ágyból. – Megyek, lezuhanyozom.

Lustán visszadőltem a párnára, néhány perc nyugalmat remélve, de a fejem fölött dobogó zajokból ítélve mostanra tényleg felébredtek a felettünk lakó kis gézengúzok. A megsárgult mennyezetre meredtem. Pontosan meg tudtam volna mondani, éppen a lakás melyik pontjában kergetőznek. A hatalmas ablakok felé fordítottam a fejemet. Könyörtelenül engedték be a fényt, és ez elűzött minden álmot a szememből. A kávébarna tapétás fal mellett álló piros fotelen megállt egy pillanatra a tekintetem. A könyveim sorakoztak rajta, hazaérkezve csak leszórtam őket, és hozzájuk sem nyúltam az utolsó óráim óta. Sóhajtva gondoltam bele, hogy nem halogathatom tovább. Kótyagosan ültem fel az ágyban. Automatikusan masszírozgatni kezdtem a vádlimat. Sajogtak az izmaim, fájt a lábam az előző esti hosszú műszaktól, annyit mentem, hogy szerintem elkopott a cipőm talpa.

Nem maradhattam tovább ágyban, felöltöztem és a konyhába indultam kávét főzni. Hallottam, ahogy Ákos elzárja a zuhanyt, majd alig néhány perccel később kilép a fürdőből. Egyetlen kék törölköző volt a derekára tekerve, haját egy barnával törölte éppen szárazra. Megállt a konyhaajtóban. Még nedves, vizes mellkasához bújtam. Bőrének tusfürdőillata volt.

– Már egy éve annak, hogy utoljára edzeni láttalak – mormoltam a bőrébe mosolyogva. – Szeretem azt a férfit, aki akkor vagy.

Ákos felhorkant.

– Izzadt és büdös? Ne butáskodj.

Egy pillanatra magához szorított, csókot nyomott a fejem búbjára, aztán eltolt magától és a hálóba ment felöltözni.

Csalódottság suhant át a lelkemen; a varázs, amit ma hajnalban újra átéltünk, elrepült.

A kotyogós kávéfőző pöfékelése rántott vissza a valóságba, az aromás ital intenzív illata. Csészét vettem elő a fehér vitrines konyhaszekrényből, cukrot és tejet a hűtőből.

– Kérsz kávét? – kiáltottam, bár előre tudtam a választ.

– Én ugyan meg nem iszom ezt a mérget, amit te kávénak nevezel – szólalt meg a hátam mögül. Megpördültem. Ákos az ajtófélfának dőlve figyelt. Hamuszürke öltönyt és nyakkendőt viselt. Indulásra készen állt, tökéletesen festett. Mint minden reggel, amikor munkába indult.

Elnevettem magam.

– Inkább iszom ezt a mérget, mint te azt a löttyöt az irodában.

Ákos szemöldöke a magasba szökött, de a szeme vidámságról árulkodott.

– Lötty? – vágott vissza, és közben igazított egyet a nyakkendőjén. – Ha ezt a főnököm meghallaná, biztosan szívrohamot kapna. Az a kávégép, ami azt a löttyöt főzi, többe került, mint a lakásunk havi bérleti díja.

Végigsimítottam öltönyének hajtókáján és felnéztem okos, kék szemébe.

– Még szerencse, hogy nemsokára te leszel a fiókvezető – mondtam komolyan. – Így ettől nem kell tartani.

Éreztem, hogy teste megfeszül, de higgadtságot erőltetett magára. Felsóhajtott.

– Ne is mondd. Jó lenne egy nappal öregebbnek lenni.

– Ezért húztál kesztyűt?

Ákos bólintott, mozdulataiból áradt a nyugtalanság és a bizonytalanság.

– Majd gondolok rád. Bár biztosra veszem, hogy megkapod az állást.

Megköszörülte a torkát.

– Köszönöm. – Majd a hűtőhöz lépett és kivett magának egy ásványvizes palackot. Kinyitotta és a szekrénynek dőlt. – Mikor értél haza a munkából? – vetette fel.

– Úgy éjfél után – feleltem és a pulthoz léptem, hogy befejezzem a kávémat. – Alex hazahozott.

– A tulaj? Ő az a szakállas fazon, ugye? – kérdezte felém fordulva. – Rég láttam.

– Igen. A tetkós, nagydarab – helyeseltem.

Alexet marcona kinézete ellenére kenyérre lehetett kenni, és kínosan figyelt arra, hogy a vendégek véletlenül se lépjék túl azt a bizonyos határt, amit gyakran feszegettek. Na, akkor mutatta meg Alex a kevésbé kedves oldalát, valósággal atyáskodott felettünk.

– Továbbra sem szeretem, hogy ott dolgozol. Számtalanszor mondtam, hogy bármikor szerezhetek neked egy jó kis pozíciót a fiókban.

– Én pedig mindig elmondom, hogy köszönöm, de ne. Tudod, hogy ez csak átmeneti meló. A bár mellett be tudok járni az egyetemre, Alex úgy oszt be, ahogy nekem jó, ezt nem sok munkahelyen engedhetném meg magamnak. És nem mellesleg, a pénzből kényelmesen ki tudom fizetni, amit kell.

– Így viszont alig találkozunk. A hét nagy részében dolgozol esténként.

Kinyúltam és megszorítottam a kezét.

– Igaz, de ez az utolsó félévem. Felvettem az összes tantárgyat, amit csak lehetett, és ha ezt túlélem, csak az államvizsgám van hátra. Nem akarok mást, mint befejezni a sulit és boldogan élni. Veled.

Ákos tekintete ellágyult. Magához vont.

– Igazad van. Ne haragudj. Tudom, hogy neked sem könnyű.

– A lényeg, hogy te itt vagy nekem, és egyikünk sem megy sehová.

Ákos látványosan az elegáns Police karórájára pillantott, majd sokatmondó sóhaj szakadt fel a torkából.

– Ami azt illeti, nekem mennem kell – búcsúzott, és hallottam a bejárati ajtó kattanását, ahogy kilépett a lakásból.

A kávémat a dohányzóasztalra tettem és a könyveimmel együtt a nappali halványzöld kanapéjára költöztem. Ákos utált rajta ülni, azt mondta, kemény, és durva a szövete. Én szerettem. Igyekeztem kizárni az utcáról beszűrődő zajokat és csak a jegyzeteimre koncentráltam. A sajtójog nem tartozott a kedvenc tantárgyaim közé, na de ezen is túl kellett esnem, ha diplomás fotóriporter akartam lenni. Épp végigolvastam az első két sort, amikor megszólalt a csengő. A faliórára pillantottam.

Dóri barátnőm a szokásosnál is korábban érkezett.

– Nem tudsz aludni? – kérdeztem, ahogy szélesre tártam előtte az ajtót.

– Viccelsz? Fel vagyok pörögve. Azt reméltem, ha időben jövök, még kapok tőled egy kávét indulás előtt, de a kora reggeli veszekedés a parkolóhelyért már így is feltornázta a vérnyomásomat. Persze nem utasítom vissza, ha megkínálsz eggyel. – Mindezt villámsebességgel közölte, majd bemasírozott mellettem. Ledobta krémszínű kardigánját, leült, majd félresöpörte barna, göndör haját az arcából.

– Akkor jöhet a kávé? – kérdeztem bizonytalanul. – Nem pörögsz így is eléggé?

– Talán nem fog megártani – felelte ártatlan arccal.

Öntöttem neki egy csészével, aztán lehuppantam mellé. Elővette vékony cigarettáját és kérdőn rám nézett. Bólintottam. Nem zavart, hogy rágyújt, bár Ákos nem szerette a füstszagot a lakásban.

– Nem dolgoztál?

Felnevetett, miközben kifújta a cigarettafüstöt, és nagyokat bólogatott.

– De igen. Halálra dolgoztam magam az este. Mondd, mi a fenéért akar mindenki pizzát enni, mikor focimeccset adnak a tévében?

Megrántottam a vállam. Nálunk is zsúfolásig megtelt a bár, de nekem, Dórival ellentétben, fájt minden porcikám. Ahogy néztem őt, jó érzés töltötte el a lelkem. Ő volt az egyetlen az egyetemről, akivel összejártam. Minden tanítási napon eljött értem és együtt mentünk az órákra, vele szerettem eltölteni az időt.

Elkeseredve a kanapé háttámlájának dőltem.

– Mi a titkod? Én úgy érzem magam, mint akin átrobogott egy tehervonat. Fáj a lábam, kialvatlan vagyok és kimerült.

Belekortyolt a kávéjába, majd elfintorodott.

– Ha adsz még egy cukrot, elárulom.

Résnyire szűkült szemmel néztem rá.

– Ne mozdulj – vágtam rá méltatlankodva. – Barna cukor, vagy fehér?

– Te szórakozol velem? – csattant fel sértődött képet vágva.

– Oké, értem. Egy másodperc – mondtam, és egy egész doboz kockacukrot tettem elé. – Ki vele.

Dóri rávetette magát, egyet a bögrébe dobott, egyet pedig a szájába.

– Kondiba járok – motyogta cukorral a szájában.

– Kivel jársz?

Heves fejrázás volt a reakciója.

– Kondiba járok – ismételte.

Kétkedve fogadtam a hírt. Cigarettázó barátnőm káros szenvedélye valahogy nem illett össze az mozgás feltételezte egészséges életmóddal.

– Ennyi?

Bólintott.

– Magam is alig hittem el, de amikor egy-egy edzés alkalmával kellemesen kifárasztom magam, utána úgy feltöltődöm energiával, hogy úgy érzem, egy egész stadionnyi embert ki tudnék szolgálni. Egyszer te is eljöhetnél velem. Nemrég nyílt a hely, alig két utcányira van tőletek.

Ákos jutott eszembe, benne is olyan energia dúlt ma reggel, edzés után, ami máskor sosem. Elhúztam a szám.

– Meggondolom.

Dóri a háló felé nyújtogatta a nyakát.

– Ákos?

– Már elment.

– Idegroncs?

– Tombol benne a feszültség.

– És te hogy vagy?

Egy pillanatig némaságba burkolództam, mielőtt feleltem volna. Tekintetem a kávéspoharamra szegeztem.

– Várom, hogy túl legyek rajta.

– Akarod, hogy elkísérjelek? Kérek egy szabadnapot és elviszlek…

– Nem – vágtam rá, mielőtt befejezhette volna. – Ákos megígérte, hogy elvisz.

– Noémivel javult a helyzet?

Felkeltem és az ablakhoz sétáltam. Az üvegen keresztül beszűrődő reggeli napsütés melege megérintette a karomat. Tekintetem a barna szekrénysorra tévedt, amin az ezüstkeretbe foglalt fényképet őriztem. Fájón emlékeztetett arra az időre, amikor még minden rendben volt. A kép kettőnket ábrázolt, Noémit és engem. Mindketten boldognak látszottunk rajta. Noémi szeme épp olyan sötétbarna volt, mint az enyém. Amikor dühösek voltunk, mélysötét árnyalattal izzott. Az ő haja is fényes, egyenes szálú volt, csak világosbarna színe ütött el az én koromfekete tincseimtől. Sűrű szemöldöke, hosszúkás arca, széles, telt ajka is akárcsak az enyém. A vak is láthatta, hogy testvérek vagyunk, pedig volt köztünk hat év korkülönbség. Elmerengtem a képen, de Dóri telefonjának csipogása visszarántott a valóságba.

– Fél éve láttam őt utoljára, és a helyzet változatlan. Szóba sem áll velem, mióta visszajöttem Pestre. Azt is csak a keresztanyámtól tudom, hogy felvették az egyetemre.

Keserű sóhaj hagyta el az ajkam, erre Dóri rám nézett nagy, zöld szemével és vigasztalóan megjegyezte:

– Nem hagytad cserben, ugye tudod?

Nem válaszoltam. Bizonyos értelemben igenis cserbenhagytam.

– Melyik egyetemre jelentkezett? – kérdezősködött tovább Dóri.

– Az ELTE-re. Arra gondoltam, megkeresem. Lakhatna nálunk, amíg nem talál megfelelő helyet magának.

Dóri összeszorította a száját és a kikapcsolt tévét bámulta.

– A közelemben akarom tudni – folytattam. – Ez már nem az a békés kisváros, ahol felnőttünk. Ha nem figyel, elnyeli. Egyébként sem lesz más választása, úgy tudom, nem vették fel a kollégiumba. A keresztanyám szerint ingázik Keszthely és Pest között. Dacból nem kér segítséget, pedig kétlem, hogy lenne pénze albérletre, és elég nagy ez a lakás hármunknak is. Legalábbis ideiglenes megoldásnak tökéletes.

– Ákossal már megbeszélted?

– Előbb Noémi véleményére vagyok kíváncsi, de a keresztanyámnak említettem néhány napja, amikor felhívott. És ha már úgy is haza kell utaznom a hagyatéki tárgyalásra, legalább ezen is túlleszek.

Második fejezet

Mivel szabadnapot vettem ki estére, suli után bevásároltam és erőt vettem magamon, hogy bepótoljam az elmaradt házimunkát. Meglepetésnek szántam – biztosra vettem, hogy Ákos jó hírrel fog hazajönni. Vacsorát készítettem: szűzérmét barnamártással és fűszeres steakburgonyával, órákon keresztül sürgölődtem a konyhában. Megterítettem és gyertyát gyújtottam. Ajkamra rubinvörös rúzst tettem fel, és méregzöld, hátul nyitott ruhába bújtam a kedvéért. Testhez simuló szabása miatt nem tartozott a kedvenc viseleteim közé, de tudtam, hogy Ákost mennyire beindítja majd, ha meglát benne.

Vártam, hogy hazaérjen.

De nem jött.

Amikor már minden kihűlt, felhívtam. Az asztalra fektetett, kihangosított telefonomra meredtem és feszülten hallgattam a búgást. Sípolás vetett véget a próbálkozásomnak. Újra tárcsáztam. Egyre épült bennem a harag. Akár megkapta az állást, akár nem, egy hívást megérdemeltem volna tőle. Felpattantam az asztaltól, a hálóba indultam, hogy levegyem magamról a miniruhát. A cipzárral bajlódtam, amikor felvillant a telefon kijelzője. Ákos üzenetet küldött. Remegő ujjal nyitottam meg.

„Ne haragudj, bébi, elhúzódik az este, ne várj meg. Megkaptam az előléptetést, holnap megbeszéljük.”

Az ágyra hajítottam a telefont. Ennyi? Egy nyamvadt üzenet? És „bébi”? Ákos akkor hívott bébinek, ha ivott, ami azt jelentette, hogy jól érzi magát valahol. A kollégáival. Nélkülem. Mardosott a féltékenység és a düh. Letéptem magamról a ruhát és egy kinyúlt, fehér egyetemi pólóra cseréltem. Korán volt még az alváshoz, de ahhoz sem volt kedvem, hogy tévét nézzek. Előkotortam a táskámból a képet, amit hajnalban készítettem Ákosról, és reggel az egyetem fotólaborjában előhívtam. Végigsimítottam a fotón, ujjam követte a megfeszülő kar vonalát, amelyet védekező állásban az arca előtt tartott, ahogy egy igazi meccsen tette volna.

Az én haragomtól nem fogja megvédeni semmilyen bokszkesztyű.

Hogy eltereljem Ákosról a gondolataimat, olvasni kezdtem az egyetemi jegyzeteimet. A képi sajtó alapjaiba, majd A szakmai kultúra alapjaiba mélyedtem, de újra a kezem ügyébe került a sajtójog is. Aztán elvesztem a sorok között, valahol a véleménynyilvánítási szabadság és korlátai között.

Könyvvel a kezemben riadtam föl.

A szoba már sötétségbe borult.

Zajt hallottam.

A bejárati ajtót rángatták. Ákos tehát hazaért. Hallottam, ahogy a kulcscsomója leesik a földre, majd azt, hogy próbál beletalálni a zárba. Felkapcsoltam a villanyt. Hajnali kettő volt. Eszembe jutott, hogy a kulcsot belülről a zárban hagytam. Papucs nélkül szaladtam, hogy kivegyem. Megtorpantam, amikor talpam hozzáért a hideg kőpadlóhoz, Ákos ezt a pillanatot választotta, hogy a csengőre feküdjön. A duplaajtó üvege mögött körvonalazódott az alakja. Valaki mást is észrevettem mellette. Ákos újra rázni kezdte a kilincset, közben dörömbölt.

– Engedj be, bébi!

Nem hiányzott, hogy felverje a kíváncsi szomszédokat. Felkapcsoltam az előszobavillanyt, és elfordítottam a kulcsot. Ákos százwattos mosollyal az arcán lépett be, zakója a kezében lógott, inge könyékig felgyűrve. Ösztönösen felém mozdult, hogy megcsókoljon, de megbotlott a küszöbben. Alig bírtam megtartani rám nehezedő testét, megtántorodtam. Kesernyés sörszag áradt belőle.

– Szia – motyogta.

Miközben tartottam, elnéztem a válla fölött. Az alak, aki felhozta, már nem volt ott. Megtámasztottam Ákost, és az ajtóba kapaszkodva kikukucskáltam a függőfolyosóra. Egy ismeretlen férfi körvonalait vettem ki, egyik kezét farmernadrágja farzsebébe süllyesztve távolodott. Világos, rövid ujjú pólója ráfeszült kidolgozott hátizmaira, Ákoséra hasonlított testfelépítése és határozott járása is. A haja talán sötét volt; az is lehet, hogy a fénytelen, szűk folyosó sötétje festette feketére.

Még mielőtt kilépett a lépcsőházba, visszanézett. Odabiccentett. Aztán ahogy jött, úgy el is tűnt a sötétségben.

Betámogattam Ákost a hálószobába. Reméltem, hogy azonnal lefekszik és másnap reggelig meg sem mozdul, de ehelyett imbolyogva megállt a szoba közepén és rám bámult.

– Olyan gyönyörű vagy – mondta, miközben csuklott egyet. – Az én gyönyörűm.

Hiába nyúlt felém, elhúzódtam.

– Kérlek, ne… részeg vagy.

Ákos szeme résnyire szűkült, miközben igyekezett tartani velem a szemkontaktust.

– Megkaptam az állást.

Hosszan pásztáztam az arcát, mielőtt megszólaltam volna.

– Tudom. Én meg az üzenetedet – feleltem fanyarul.

Ákos összevonta a szemöldökét.

– Haragszol rám?

– Ugyan miért? Talán mert nélkülem ünnepelted meg az előléptetésed? Vagy mert egész délután a konyhában robotoltam, hogy örömet szerezzek, neked pedig csak annyira futotta, hogy írj nekem egy SMS-t, hogy késel, de azt is csak azután, hogy kerestelek? Még abba a szűk ruhába is belepréseltem magam a kedvedért.

Tudtam, mennyire fölöslegesen fakadok ki, Ákos valószínűleg fel sem fogta, amit mondok, vagy ha igen, akkor reggelre egyetlen szavamra sem fog emlékezni. Megcélozta az ágyat és leült a szélére. Hatalmas tenyerébe temette az arcát, hosszú ujjaival megdörzsölte állkapcsát, majd végigsimított rövidre nyírt haján.

– Nem így terveztem. Ezt az egészet nem így terveztem.

Fájdalmas ábrázata láttán enyhült a haragom.

– Lehetne, hogy ezt ne most beszéljük meg? – kértem.

Ákos hanyatt dőlt az ágyban, alighanem elérte azt a pontot, ahonnan már nem lehet visszarántani. Nem is akartam.

Megragadtam a takarómat és a kispárnámat, vetettem egy utolsó pillantást tökéletesre borotvált arcára, aztán kimentem a nappaliba.

***

Gépiesen dörzsöltem a főzőlapra égett mártás maradványait. Arcom néha megvillant a fekete kerámiában, ahogy újabb habcsíkot húztam a mosogatószivaccsal. Nem akartam szembenézni magammal és úgy tettem, mint aki nem hallja, hogy Ákos a konyhába lép. Még egy adag tisztítószert borítottam a szivacsra. Minden porcikám érezte, hogy Ákos közeledik. Megmerevedtem, amikor tenyere a derekamra siklott. Magához vont.

– Ennyire haragszol rám?

– Miből gondolod? – kérdeztem, de hangomból még én is kiéreztem a sértettséget.

Állát kulcscsontomba mélyesztette, és fejével a főzőlap felé bökött.

– Azon a lapon nemhogy kosz, de kerámiaréteg sem marad, ha tovább sikálod. Akkor csinálsz ilyesmit, amikor dühös vagy – viccelődött.

Megtöröltem a kezem, továbbra is hallgattam.

– És miért nem aludtál mellettem? – súgta a nyakamba és lágy csókot nyomott a bőrömre. Nem feleltem. – Ne haragudj. Nem úgy alakult a tegnap, ahogy képzeltem. Nem kezeltem túl jól.

– De hát megkaptad, amire vágytál, nem?

Maga felé fordított. Farmert és khakizöld, vékony pulóvert viselt, mely még nedves mellkasához tapadt. Ezek szerint már le is zuhanyozott. Tényleg elmerülhettem a takarításban. Vártam, hogy feleljen, bár nem láttam a szemében azt a boldogságot, amit vártam.

– Igen, meg – felelte kurtán.

– Akkor nem értem, mi a baj. – Nem válaszolt. – Hol voltál tegnap? Ki hozott haza?

– Szükségem volt egy italra, hogy gondolkodjak, és beültem valahová. Ott összefutottam egy régi baráttal, akivel még együtt bokszoltam. Valószínűleg ő hozott haza, nem emlékszem a részletekre – mondta mindezt olyan természetességgel, mintha csak azt jegyezte volna meg, milyen szürke odakint az idő. Gondolatai messze járhattak.

– Ákos! – szóltam rá.

Az asztal felé bámult, ami még mindig ott állt megterítve, érintetlenül. Arcán meglepetés suhant át.

– A kedvencemet főzted?

– Izgultam miattad – mondtam színtelenül.

Szorosan magához ölelt, mint akinek csak most esik le a tantusz. Mellkasa nehéz sóhajtól terhesen emelkedett meg a tenyerem alatt.

– Megkaptam a fiókvezetői állást – mormolta a hajamba. – De nem ebben a bankfiókban.

– Egy másik kerületben? – találgattam. – Az nem akkora probléma.

Ákos behunyta a szemét.

– Egy másik városban – mondta újra rám emelve a tekintetét.

– Hol?

– Győrben – sóhajtotta.

A fejemet rázva igyekeztem felfogni szavai súlyát. Rám tört a kétségbeesés. Kibontakoztam Ákos öleléséből és nekiestem a mosogatnivalónak. Remegő ujjaimra folyattam a meleg vizet, és megragadtam az első tányért, ami a kezem ügyébe került.

– Vivien. – Óvatos volt a hangja. – Mondj valamit.

– Mit mondhatnék? – Megállt a kezem a víz alatt. Éreztem, hogy a vállam előregörnyed. – Minden rendben.

Ákos már mögöttem állt, ujjai a felkaromat markolták. Testem elernyedt az érintése nyomán, szemhéjamat mintha ólom húzta volna, csukódott le a kavargó érzelmektől.

– Tudtam, hogy ki fogsz borulni.

– Nem – ráztam a fejem. – Ennél bonyolultabb, amit érzek.

– Megoldjuk – mondta határozottan.

Csuklómmal meglöktem a csapot, hogy elzárjam. Levágtam a kezemben lévő elmosott poharat. Az üveg hangosan koccant, de az sem érdekelt volna, ha eltörik.

– Ezek szerint eldöntötted? – kérdeztem feldúltan. Kapkodtam a levegőt, arcomat elöntötte a melegség, tudtam, hogy másodperceken belül elvörösödöm a dühtől.

Ákos megrökönyödése feljebb tornázta bennem a haragot.

– Végiggondoltam a lehetőségeinket, de nem, még nem döntöttem – mondta, ám tétova válasza nem győzött meg, felemeltem a hangom.

– Szerintem pedig igen. – Azzal faképnél hagytam és meg sem álltam a hálóig, az ajtót pedig hangosan bevágtam magam mögött. Belezuhantam a fotelbe és felhúztam a lábamat. Ákos hamarosan utánam jött, leült velem szemben az ágy szélére, de rá sem néztem.

– Nem akartam nélküled dönteni, csupán arról van szó, hogy nekem már volt egy kis időm végiggondolni. A világért sem akartalak megbántani, vagy azt éreztetni, hogy nem számít a véleményed. Csak te számítasz.

Szomorúság csillant a szemében. Hirtelen rájöttem, hogy nem csak rólam van szó.

– Önző voltam – mormoltam magam elé. – De bántott, hogy kizártál a döntésedből. Hogy ennyire könnyen lemondanál rólam.

Kinyúltam felé. Ákos megragadta a csuklómat és fotelestől húzott maga elé, majd megcsókolta mindkét kézfejem. Elszánt tekintete az enyémet kereste.

– Előbb mondanék le erről az állásról, mint rólad, érted?

Átmásztam a fotelből az ölébe és szorosan hozzásimultam. Hosszú percekig ültem a mellkasának dőlve és élveztem, ahogy széles tenyere egyenletesen simogatja a hátamat, fel s alá.

– Mennyi időt kaptál? – törtem meg a csendet magam elé meredve.

A keze megállt.

– Egy hónap gondolkodási időm van.

Behunytam a szemem és beleszagoltam a pulóverébe. Büszkeséget és elveszettséget éreztem, ez a hír egyszerre jelentette valaminek a kezdetét és a végét.

– Emlékszel, hogyan ismerkedtünk meg? – kérdeztem lágyan.

– Arra gondolsz, amikor leselkedtél utánam a parkban? – nevetett fel. – Elég nehéz elfelejteni egy női kukkolót.

Nekem is mosolyognom kellett a bevillanó emléktől.

– Ne mondd ezt, én csupán szakmai szemmel figyeltelek. Kellett egy jó kép a beadandó témámhoz.

– És te engem szúrtál ki a Városligetben kocogó több tucat fickó közül.

– Éppen azért választottalak téged, mert nem olyan voltál, mint azok a fickók – méltatlankodtam szemforgatva.

– Mondjuk azt még sosem árultad el, miért nem kértél fel egyszerűen a fotózásra, miért kellett fára másznod és onnan fényképezned, mint egy lesifotós.

– Mert az soha nem lett volna olyan, mint egy spontán fotó. Így is napokig jártam ki a parkba korán reggel, hogy megfigyeljem az embereket, csak nem tudtam pontosan, mit vagy kit keresek; egy érdekes figurát, egy arcot, ami nem szokványos, valamit, ami nem hétköznapi. Aztán megláttalak téged – magyaráztam, majd a fal felé biccentettem. A fotó, ami azon a reggelen készült Ákosról, azóta is az ágyunk mellett lógott. Ez volt a kedvenc képem róla. Közeli felvétel volt, elkapva azt a pillanatot, amikor megállt és a lencse felé nézett. Arcbőre kipirosodott, szeme még komoran, de annál kékebben villant a fák lombjai között beszűrődő reggeli fényben. Homlokán alig észrevehető ráncok szaladtak össze, ahogy szemöldökét összevonta. Hosszú ujjaival éppen fehér fülhallgatóját igazította vissza a fülébe, másik keze a térdén pihent. – Te olyan összeszedett voltál, és fegyelmezett. Kizártad a téged körülvevő világot.

– Amíg ki nem zökkentettél, és szét nem zúztad a nagy koncentrációt – jegyezte meg derűsen.

– Úgy érted, a csontjaidat?

Ákos bólintott.

– A mai napig nem értem, hogy eshettél rám. Szó szerint a földre tepertél.

– Még mindig elpirulok, ha arra a pillanatra gondolok, pedig több mint két éve történt. Úgy szégyelltem magam.

A szőnyeg mintáira szegeztem a tekintetem, mire ő finoman összekulcsolta az ujjainkat és megcsókolta, majd az orrát az enyémhez érintette.

– Én viszont egy percig sem bántam. Annak a szerencsétlen véletlennek köszönhetem, hogy itt tarthatlak a karjaimban. Megérte az az egy-két karcolás.

Óvatosan kiszabadítottam magam az öleléséből és felálltam, hogy egy kis térhez és levegőhöz jussak. Tiszta fejjel kellett gondolkoznom, hogy előálljak a kérésemmel. Ákos tekintete követte a mozdulataimat. Ujjaim a vállamra hulló tincseimmel játszottak.

– Van valami, amit nekem is el kell mondanom. Jobban mondva szeretném, ha beleegyeznél.

Ákos is felállt és magához húzott.

– Mi az? – kérdezte. Orra játékosan az enyémhez ért, szeme kíváncsian tekintett le rám.

– Tudod, beszéltünk róla korábban… azt szeretném, ha Noémi ideköltözne.

Ákos teste megfeszült. Egyik keze a csípőjére csúszott, a másikkal összeráncolódott homlokát fogta. Elfordult tőlem.

– Nem örökre, csak egy időre.

Erre a mondatra felém kapta a tekintetét.

– Ha jól emlékszem, nincs rád szüksége, vagy történt valami, amiről lemaradtam? Amikor utoljára beszéltetek, volt kedves és a fejedhez vágta, nem? Miért gondolod, hogy jó ötlet lenne, ha még közelebbről gyűlölne?

– Csak össze volt zavarodva. Azóta sok idő eltelt.

– Felhívott egyszer is? Megkérdezte, mi van veled? Bocsánatot kért, vagy megköszönte valaha, amit érte tettél?

Lesütöttem a szemem.

– Én sem kerestem őt.

– Akkor miből gondolod, hogy egyáltalán ideköltözne? Egyébként is, ez épp nem a legmegfelelőbb pillanat, Vivien. Elég nehéz döntés előtt állunk, nem kell, hogy az egészet megbonyolítsa a húgod heves és gőgös viselkedése.

Minden szava tüske volt a szívemben, de megértettem.

– Noémi még gyerek. Nem vették fel a kollégiumba, és csak én vagyok neki.

Ákos hangosan felsóhajtott, ettől bennem akadt minden további mondanivaló. Nem akartam veszekedni, de kész voltam rá, ha szükséges. Hosszú csend telepedett közénk. Majd Ákos kinyúlt a testem mellett lógó kezemért, és újra magához húzott. Megemelte az állam, hogy a szemembe nézhessen.

– Próbáljuk meg, rendben? Bár nem vagyok boldog az ötlettől – fújta komoran.

Nem hibáztathattam érte. Karomat a nyaka köré fontam, és hálás csókot nyomtam a szájára.

– Köszönöm – súgtam viszonzott csókjai között, és örültem a pillanatnyi boldogságnak, bármilyen nehézségek elé is kell néznünk miatta.

Harmadik fejezet

Ákos vitt el a közjegyzőhöz. A kétórás úton szótlanságba burkolództam, az autópálya monoton zaja tovább rontott a hangulatomon. Ákos nem erőltette a beszélgetést, alighanem ő sem repesett az út miatt. A BMW csendesen szelte a kilométereket, a rádió alig hallhatóan zümmögött a háttérben.

Már a Zala megye táblánál görcsbe rándult a gyomrom, meredten figyeltem az elsuhanó kukoricaföldeket és búzatáblákat. Keszthely határánál aztán lelassult az idő, minél közelebb értünk, annál idegesebben fészkelődtem az ülésen.

Az idő szép volt, meglehetősen meleg. Hajamat szoros copfba kötöttem a fejem tetején, szerettem ezt a frizurát, komolyabbnak éreztem magam tőle. Fehér blézerem alatt egy könnyű fekete felsőt viseltem. Vékony farmerom a bőrömhöz tapadt, örültem, hogy az időjáráshoz illő, elegáns körömcipőt választottam. Csinos voltam, de nem kihívó, egy hagyatéki tárgyalásra szerintem így illett érkezni.

Ahogy keresztülhaladtunk a gesztenyefasoron átszitáló fénynyalábokon, aranyszínű Lorus karórámra pillantottam, amit Ákostól kaptam a születésnapomra. Közeledett az egy óra; tizenöt perc volt hátra a tárgyalás időpontjáig.

Ákos leállította a motort, majd felém fordult.

– Itt megvárlak, jó?

Nem mozdultam.

– Vivien? – szólított még egyszer gyengéden.

Összeszedtem magam.

– Rendben – mondtam, és megeresztettem egy halvány mosolyt irányába. – Egyébként sem jöhetnél be velem, felesleges volna a folyosón várnod.

– Biztosan menni fog? – kérdezte aggodalommal a szemében.

Bólintottam és megszorítottam a kezét.

– Persze, csak az emlékek… – feleltem, és kiszálltam.

Keszthely semmit nem változott egy év alatt, amióta nem jártam itthon. A turistaszezon lecsengett, csak egy-két alak lézengett fényképezővel a kezében, vagy pózolt a felújított főtér szökőkútjánál az őt fotózó társának. A mészkővel burkolt sétálóutcához érve megálltam egy pillanatra. A Festetics-kastély impozáns tornyai alatt a levegőbe kilógatott színes esernyők lengedeztek az enyhe szélben. Felcsendült a gimnázium tetején lévő óra dallama, jelezve, hogy egy óra van.

Nehéz szívvel nyitottam ki az önkormányzat épületének hatalmas barna kapuját, a portánál gyors útbaigazítást kértem. Miközben a recepciós utasításait követve nekiindultam, frusztrációm minden egyes méterrel nőtt. Nem tudtam, a tárgyalás teszi-e ezt velem vagy a pillanattól félek, amikor újra meglátom a húgomat. A lépcsőfordulóból felérve megálltam egy másodpercre, mielőtt kinyitottam volna a folyosóra vezető ajtót. Alig tettem egy lépést előre, keresztanyám tekintete találkozott az enyémmel, majd felpattant a zöld, ezeréves faszékről és elém rohant.

– Már nagyon vártam, hogy lássalak – mondta, és vékony, törékeny testéhez szorított.

Klára néném nemcsak a keresztanyám volt, de miután elmentem itthonról, ő gondoskodott Noémiről, amíg nagykorú nem lett. Ő volt anya nővére; egyetlen testvéreként az utolsó, aki a közeli családom részeként megmaradt.

– Tudom, de idő kellett. – Elengedtem. Anya ráncokkal körbehálózott barna szemét véltem felfedezni az övében, mintha csak hófehér bőre, halvány mosolya elevenedett volna meg benne. Klára haja ősz hullámokban, lágyan hullott a vállára, valaha fekete színét kiszívta az idő. Szívszorító érzés fogott el; akire a külsője emlékeztetett, már nem volt. Kipislogtam szememből az emlékektől feltörni készülő könnyeimet.

Noémi ott ült mögötte a kopott széken, maga elé meredt, keresztbe tett lábait idegesen hintáztatta.

– Említetted neki? – kérdeztem óvatosan.

Bólintott.

– Azt mondta, átgondolja.

– Jó – szakadt ki belőlem egy megkönnyebbült sóhaj kíséretében; mintha ezzel a mondattal túl lettem volna a nehezén.

Noémi felállt, és mi is elindultunk felé. Megdöbbentem, mennyit változott. Egy igazi nő állt előttem, tartása feszes, alakja vékony, hosszú haja fényesen hullott a vállára. Ki volt festve, ajkán csillogott a vastagon rákent bíborvörös rúzs, szempillája természetellenesen hosszan emelte ki barna szemét. Tökéletes sminkje ellenére fáradtság tükröződött az arcán, talán a kialvatlanságtól; tekintete zavart és érdektelen volt. Kissé megrogyasztotta a térdét, lehúzkodta a combján igencsak rövid, tengerkék színű ruháját, és lazán hátradobta előrehulló haját. Kérdőn odafordultam keresztanyámhoz, de ő csak némán ingatta a fejét.

Közvetlen Noémi előtt álltam meg.

– Gratulálok a felvételidhez – mondtam. – Büszke vagyok rád.

Végigmért, karját szorosan összefonta maga előtt, súlypontját egyik lábáról áthelyezte a másikra; tűsarkú, púderszínű cipőjében éppen olyan magas volt, mint én. Nem számítottam tőle meleg fogadtatásra, és sejtésem beigazolódott. Távolságtartó volt, mintha csak egy idegen állt volna előttem.

– Kösz – dünnyögte. – Végre kiszabadultam ebből a városból.

– Úgy tudom, nem vettek fel a kollégiumba.

Noémi elnézett a vállam felett, és savanyú képet vágott keresztanyám felé.

– Ahhoz képest, hogy fel sem hívtál, elég sokat tudsz rólam.

Őszinte szavai bántottak, de tartottam magam, nem akartam összeveszni vele.

– Valóban nem kerestük egymást egy ideje, de attól még érdekelt, hogy mi van veled.

– Ösztöndíjat kapok, talán nem sokáig kell már ingáznom.

Sután adtam elő Noéminek a költözés ötletét. Felcsillant a szeme.

– Miért tennél ilyen szívességet?

– Mert segíteni szeretnék – vágtam rá, de ebben a pillanatban nyílt mögöttem az ajtó.

Középkorú, telt asszony állt a küszöbön. Szemüvege mögül szigorú tekintettel nézett fel ránk, haja szoros kontyba csavarva.

– Fáradjanak be, kérem – szólított minket keményen.

Sötétkék kosztümkabátot és szoknyát viselt, alatta hófehér inget. Színtelen volt és merev, akárcsak az irodája. Nem udvariaskodott, elkérte az igazolványainkat, majd ismertette a hagyatéki eljárás menetét. Az egész nem tartott tovább húsz percnél. Az egyetlen örökség, amiről beszélnie kellett, a lakás volt, amiben felnőttünk. A tulajdonjog fele-fele arányban szállt ránk, a haszonélvezetet anya végrendelete szerint keresztanyám gyakorolhatta, azaz az ingatlant nem adhattuk el, csak az ő beleegyezésével.

– Csak tudnám, miért kellett ennyit várni, hogy ezt megtudjuk – morgolódott Noémi abban a pillanatban, ahogy kitettük a lábunkat a jegyzőtől. – Szabaduljunk meg a lakástól és felejtsük el ezt az egészet.

Megtorpantam mögötte.

– Én nem akarom eladni – fakadtam ki, majd vettem egy mély lélegzetet és hozzátettem: – Még nem.

Noémi megállt, megvárta, míg keresztanyám is mellé ér.

– Tökmindegy, felőlem össze is dőlhet a kégli, én ugyan be nem teszem oda a lábamat. Ami pedig Budapestet illeti, megpróbálhatjuk, ha ragaszkodsz hozzá. De csak míg nem találok saját lakást.

Bólintottam. Egyelőre ez is több volt, mint amit elsőre reméltem. Gyors öleléssel elbúcsúztam keresztanyámtól.