A szerzőtől a Jaffa Kiadó gondozásában megjelent:

Az utolérhetetlen Mr. Yorke

A Hellinger-Madonna

Holdfény szonáta

Lány igazgyöngyökkel

A papagájos ablak

A porcelánlány

Ködkirálynő

A herceg és a lányka

Törött tulipánok

Asszonyom, édes úrnőm

Szentjánosfű

Saját utakon

Cukrászbolt a narancsfához

Táncórák Londonban

Copyright © Mörk Leonóra, 2026

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Somogyi Péter

Felelős szerkesztő Hessky Eszter

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-687-447-6

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. • www.ekonyv.hu

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

TARTALOM

JANUÁR

Kilencvenkilenc százalék európai

Mentsétek meg Jókait!

Csak én hordok itt szalagos kalapot?

Jegesmedvék és jégemberek

Soha semmi nem válik valóságossá mindaddig, amíg meg nem tapasztaljuk.

JOHN KEATS

JANUÁR

Kilencvenkilenc százalék európai

A nevemet az apukámtól kaptam. Mind a kettőt. És szeretem is mind a kettőt, noha ami az előnyük, hogy tudniillik a ritkaságuk miatt rajtam kívül mást nem hívnak így (vagy legalábbis én nem tudok róla), az a hátrányuk is. Nem kell ugyanis József Attilának lenni ahhoz, hogy az emberről azt higgyék, nem tudja a saját nevét. Őt, szegényt, öcsödi száműzetése idején Pistára keresztelték át a nevelőszülei, miután a szomszédokkal folytatott tanácskozás során arra jutottak, hogy Attila név nem létezik. Hasonlóképpen én Leonóra helyett voltam már Eleonóra (ez a leggyakoribb), Dóra, Laura, Leila, Lívia, sőt Marika – ez utóbbit azóta sem értem, honnan szedhették. Mörk helyett pedig Márk, Mark, Mork, Mort, Máté, Molnár, nem is sorolom, nehogy valakinek még ötletet adjak.

Ezek után különös örömmel töltött el, amikor életem első, skandináv tájakra vezető útja során Dániában felfedeztem, hogy rajtam kívül számtalan további Mörk népesíti be a földgolyót, még ha arrafelé Mørk formában írják is a nevüket. Svédországban azután már egész csapat ö-vel írt Mörkkel találkoztam, legalábbis az akkor még létező telefonkönyvben, ahol találtam belőlük vagy három oldalnyit. A legjobban azonban az melegítette át a szívemet, amikor a vezetéknevem szembejött velem egy svéd csokoládé csomagolásán. Nem mintha rólam nevezték volna el az édességet, egyszerűen a szó köznévként svédül sötétet jelent, és az étcsokit hívják így. Mindenesetre gyorsan beszereztem belőle néhány táblával, hogy a többi családtag is megcsodálhassa, azóta pedig az Ikeában szoktam felfrissíteni a készletemet.

A nevemen túl azt is az apukámtól örököltem, hogy többnyire bizalmat ébresztek másokban. Mindig magamban mulatva figyeltem, amint az emberek nagyobb tömegben is habozás nélkül őt választották ki, hogy megkérdezzék, mennyi az idő, melyik busz megy a Csanyikba, és hol lehet villamosjegyet kapni. És az apukám tőle telhetően segített, megmondta, hány óra, elmagyarázta a helyes utat, villamosjegyet szerzett az automatából. Sőt, emlékszem, egyszer a Tiszai pályaudvarról még haza is vittünk egy kisfiút, aki kétségbeesetten ült a bőröndjén, mert szegényért nem jöttek ki a szülei. Máskor meg az erdőben találtunk egy tíz év körüli német fiút, aki valahogy elkeveredett a csoportjától, őt egész nap etettük, itattuk, szórakoztattuk, majd délután visszafuvaroztuk a hollóstetői kempingbe, ahol amúgy senkinek nem tűnt fel, hogy egyáltalán elveszett.

Ilyen örökséggel a birtokomban hamar hozzászoktam, hogy a világ minden táján helybelinek néznek. Nemcsak idehaza, hanem mindenhol tőlem akarják megtudni, bejött-e már a müncheni Railjet; mikor nyit vasárnap a sarki Albert Heijn szupermarket; melyik a Flotowgasse; hol a lift, amelyik felviszi az embert a Galeria Kaufhof legfelső emeletére, az étterembe; melyik bicikliút vezet Rotterdam Centraal felé; melyiket érdemes megvenni két, amúgy ránézésre tök egyforma szakácskönyv közül; hol lehet szert tenni tálcára az autópálya-pihenő vendéglőjében; és hányas méretű lehet az a bugyi, amit a kérdezősködő hölgy épp a kezében szorongat.

Én pedig megtiszteltetésnek veszem, hogy az emberek belém vetik a bizalmukat. Egyébként szerintem teljes joggal teszik, mert alapvetően jóindulatú nő vagyok, Szabó Magda szavaival élve igyekszem nem lesúrolni a bőrt másokról, nem szúrok hátba senkit, nem nyújtom ki alattomosan a lábamat, hátha elbotlik benne az illető, és jól pofára esik. Ezzel szemben lelkes közreműködője vagyok a „pay it forward” mozgalomnak, azaz igyekszem továbbadni másnak a kedvességet, amit valakitől kaptam. Ez ugyanis nemcsak jó érzés (eleve úgy gondolom, kellemesebb lelkiállapot jónak lenni, mint rossznak), hanem valóban pozitív hullámokat vet: megfigyeltem például, hogy ha én udvariasan beengedek magam elé egy autót, a legközelebbi ilyen lehetőségnél ő is ugyanígy fog viselkedni, és ettől mindannyiunknak jobb napja lesz.

Szóval meg lehet bízni bennem, és igyekszem is felnőni a feladathoz. Ez akkor válik trükkössé, ha történetesen nem beszélem az adott ország nyelvét, ami, ugye, könnyen előfordulhat. Washingtonban, a Macy’s áruház gyerekosztályán gond nélkül megvitattam egy fiatalasszonnyal, milyen méretű rózsaszín vászonruhát vásároljunk a – mint kiderült – nagyjából egyidős lányainknak, ahogyan a genfi mosószalonban is el tudtam magyarázni egy sem franciául, sem angolul nem beszélő német anyukának, hogyan működik a fizetős mosógép, vagy megmutatni a St. Gallen-i pályaudvar előtt tétovázó autós hölgynek, hogyan lehet jegyet varázsolni a parkolóórából. Dániában viszont már nehezebb dolgom volt, amikor egy fiatalember útközben leszólított, merre van a Kongevej, de szerencsére a mutogatás nyelvismeret nélkül is működik.

A legbüszkébb arra vagyok, hogy Hollandiában angol-holland keveréknyelven útba tudtam igazítani a hölgyet, aki a helyi műemlék könyvtárat kereste. A legspirituálisabb élmény pedig Horvátországban ért, ahol egy nyár végi napon a kikötőben ültem a Dubrovnik melletti városkában, Cavtatban, bámultam a vízen himbálózó csónakokat, hallgattam a partra futó hullámok locsogását, beszívtam a tenger sós illatát, és közben simogattam a padra mellém telepedett cicát. Kivételes pillanat volt, mintha megállt volna az idő, úgy éreztem, ilyen nyugalmat még soha nem éltem át. Ebben a különös tudatállapotban azon sem lepődtem meg, hogy amikor a téren felbukkant egy fiatalember, és elsétálva mellettem megkérdezte, az enyém-e a cica, megértettem, mit mond. Pedig esküszöm, összesen annyit tudok horvátul, hogy hvala. És a borzasztó az, hogy nem sokkal később (újra) kitört a délszláv háború, és úgy elsöpörte ezt a békét, mintha soha nem is létezett volna.

Sokat törtem a fejem, vajon miért feltételezik mindenfelé, hogy odavalósi vagyok, ráadásul olyan odavalósi, aki megbízható információkkal tud szolgálni bármiről. Végül arra jutottam, a teljesen átlagos európai külsőm lehet az oka: nem túl sötét, nem túl világos, nem feltűnő, inkább semleges. Amióta pedig divatba jöttek a genetikai tesztek, tudományos bizonyítékok is alátámasztják, hogy valóban konvencionálisan európai vagyok. Olyan normálisan hétköznapi. Biztosan van, aki ezt sértésnek érezné, én nem. Én inkább büszke vagyok rá.

A DNS-elemzést néhány éve karácsonyra kaptam ajándékba, egyszerűen nyálmintát kellett beküldeni hozzá egy amerikai laborba. A szolgáltatás alapvetően nem családfakutatásra, hanem epigenetikai szűrésre jött létre, amennyiben megmutatja, számos gyakori népbetegség közül melyekre vagyunk örökletesen hajlamosak, hogy azután az életmódunk megváltoztatásával csökkenthessük ezt a kockázatot.

Ám a történet a tesztek elterjedésével váratlan fordulatot vett, mert elkezdtek kipotyogni a csontvázak a szekrényekből, és sorra lepleződtek le addig jól őrzött családi titkok. Számtalan ember így jött rá, hogy egészen más az apja, mint akit annak hitt, például a postás, a szomszéd, a saját nagybátyja, vagy a közmondásos teljesember. De emlékszem egy olyan fekete lány esetére is, aki teljesen összeomlott lelkileg, amikor megtudta, hogy a felmenői között fehérek is vannak, tehát valamelyik rabszolganő ősét nagy sansszal megerőszakolta a gazdája. Emellett sokan elkezdték keresni a közelebbi-távolabbi rokonaikat világszerte, én is a mai napig rendszeresen kapok értesítést, ha újabb ilyen személy bukkan fel a rendszerben.

Amikor vagy egy hónappal a mintabeküldést követően megérkezett az eredmény, engem szerencsére nem értek kellemetlen meglepetések. A tesztelt betegségek közül egyiknél sem mutatkozott emelkedett kockázat, míg a családfaelemzés azt erősítette meg, amit nagyjából addig is sejtettem: a felmenőim 98,9 százalékban európaiak, alapvetően magyar, szlovák, cseh, lengyel, osztrák és délnémet elődök. Azért akadtak nem várt információk is, például az egyik ük-ükszülőm a 18. század végén Észak-Itáliában élt, egy másikuk valamivel korábban Máltán, sőt az 1600-as évek végéről egy svájci, illetve egy ciprusi őst is fel tudok mutatni. Néha el is gondolkodom rajta, vajon kik lehettek ők, és mi történhetett velük. Vajon kíváncsiak lennének rá, én milyen vagyok, és mit örököltem tőlük? Én az lennék a helyükben.

József Attilához hasonlóan tehát én is elmondhatom magamról, hogy Árpád és Zalán, Werbőczi és Dózsa – / török, tatár, tót, román kavarog / e szívben”. Hogy keletről és nyugatról, középről és délről összekeveredve, 98,9 százalékban európai vagyok.

Mentsétek meg Jókait!

Nyári gyerekként ki nem állhatom a telet. A sötétért, hidegért, hóért, latyakért, fényhiányos depresszióért egyetlen dolog nyújt kárpótlást: az, hogy januárban, az év eleji lassabb tempó idején a szokottnál több időm marad olvasni. Ilyenkor elő szoktam szedni néhány nagy klasszikust, A nyomorultakat, a Jane Eyre-t, a Büszkeség és balítéletet, A fekete várost, az Egy magyar nábobot, a Mire megvénülünket.

Igen, Jókait. Azt a Jókait, akiről néhány éve egy magyartanár úgy nyilatkozott, lássuk be, a mai gyerekek számára szinte olvashatatlan, ne akarjuk lenyomni a torkukon, hadd lapozgassák inkább a Trónok harcát meg A Szent Johanna gimit. Azt a Jókait, aki az utóbbi években minden volt már, csak úriember nem: ugyanúgy a szemére vetették, hogy meghunyászkodó, magukat a férfiaknak alárendelő alakoknak ábrázolja a hősnőit, mint azt, hogy a stílusa elveszi a diákok kedvét az olvasástól.

Mondjuk nekem az előbbi felvetésről rögtön az jutott eszembe, hogy az engedelmessége miatt kritizált Tímea Az arany emberből zökkenőmentesen átveszi Tímár üzleti ügyeinek irányítását, amikor az eltűnik a Senki szigetén, sőt a férjénél merészebb és jövedelmezőbb döntéseket hoz, teljesen önállóan. A kőszívű ember fiaiban pedig éppen az mozgatja a cselekményt, hogy a hiperkonzervatív Baradlay Kazimir („a föld ne mozogjon, hanem álljon”) özvegye úgy dönt, szembemegy mindazzal, amit az őt huszonnégy éven át terrorizáló férje képviselt, és a fiait is erre biztatja. Ha valaki, ő aztán erősebb, céltudatosabb, elszántabb és szuverénebb személyiség, mint bármelyik férfi.

Ami pedig az utóbbit illeti, Gárdonyi egyik novellájában (Hegyen égő tűz) pontosan egy Jókai-elbeszélés hozza össze a fiatal szerelmeseket, miután a lány megkéri a fiút, fordítsa le neki a szöveg számára érthetetlen kifejezéseit. Na de manapság bizonyára már Gárdonyi is divatjamúlt. Ahogyan, mint legutóbb egy könyves Facebook-csoport hozzászólásaiból megtudtam, Szabó Magda is. Az eszmecsere azzal kezdődött, hogy valaki feltette a kérdést: éppen az Abigélt olvassa, az 59. oldalon jár, és szörnyen unja, fel fog-e pörögni a cselekmény, vagy adja fel a küzdelmet az általa „túl nyugisnak” titulált regénnyel. Néhányan a könyv védelmére keltek, többen viszont kijelentették, Szabó Magda „mindig unalmas”.

Belátom én, hogy manapság a young adult fantasy, a dark romance, a spicy romantasy meg a cozy crime a legnépszerűbb műfajok, nem csak nálunk, világszerte. De az nem fér a fejembe, hogyan találhat valaki unalmasnak egy olyan regényt, amelyben tombol a háború, egy bátor katonatiszt mindenféle konspirációs módszerekkel megpróbálja elrejteni a lányát, hogy szabadon végezhesse a munkáját, a kamaszlánynak egy számára teljesen ismeretlen, bentlakásos iskolai környezetben kell megtalálnia a helyét, és közben a szeme láttára vív élet-halál harcot a nácikat kiszolgáló magyar hadvezetés és az ellenállás tagjai. Mi kellene még ide, hogy a sztori kellően izgalmas legyen? Szex? Sárkányok? Elrejtett kincsek? Őszintén érdekelne.

Azt szokták mondani, mindegy, hogy egy gyerek (vagy bárki más) mit olvas, csak olvasson. Tudom, nem tegnap történt, de azért nem felejtettem el, milyen volt gyereknek lenni, és azt sem, mi mit szerettünk, illetve mit nem szerettünk olvasni 14-15 évesen. Élesen él az emlékezetemben az a szeptember végi délután, amikor tanítás után az osztálytársaimmal állunk az ősi miskolci gimnázium előtt és arról vitatkozunk, igaza volt-e Horatiusnak, hogy arra biztatta a barátnőjét, „tépd le, virága tiéd; holnapokat, Leukonoé, ne várj.” A vélemények megoszlottak, de már az sokat elárul a magyartanárnőnk, Tóth Bertalanné szakmai munkájáról, hogy egyáltalán eszünkbe jutott ilyesmin elgondolkodni.

Ezen kívül nekünk, lányoknak különösképpen megmozgatták a fantáziánkat a szerelmi históriák, így a Rómeó és Júlia, a Dekameron megfelelő fejezetei vagy az Anyegin. Utóbbinál én erősen nehezményeztem, hogy Tatjána érdekházasságot köt, ráadásul akkor is kitart előkelő, öreg férje mellett, amikor újra felbukkan az életében egykori nagy szerelme. Kamaszkori naivitásom ékes bizonyítéka, hogy nem ismertem fel: egy olyan férfira, mint Anyegin, nem lehet hosszú távon számítani, sőt egyáltalán nem lehet számítani. Az ilyen típus csak arra jó, hogy az ember eltöltsön vele néhány szenvedélyes éjszakát, aztán agyő. Ahogyan akkoriban még azt sem láttam, Anna Karenyina és Vronszkij gróf esete azt példázza, hogy ne szeressünk bele rosszfiúkba, mert úgysem fognak megjavulni.

A nagyívű love storykkal ellentétben ugyanakkor halálosan untuk a Bánk bánt, a Julius Caesart, az Antigonét, a Szigeti veszedelmet, és úgy általában az egész, nyelvújítás előtti szókészlettel operáló magyar lírát. Amikor meg kellett tanulnunk kívülről A közelítő télt, fel-alá rohangáltam a lakásban, és dühösen lobogtattam a szüleim orra előtt a szöveggyűjteményt:

– „Oh, a szárnyas idő hirtelen elrepül, / S minden míve tünő szárnya körül lebeg! / Minden csak jelenés; minden az ég alatt, / Mint a kis nefelejcs, enyész.” Ez mit jelent? Ennek semmi értelme nincs!

Jó néhány évnek el kellett telnie, mire megértettem, mit érzett a vers születése idején amúgy még csak kora harmincas Berzsenyi. Azóta minden ősszel akad egy olyan sajátságos hangulatú pillanat, amikor átfutnak a fejemen ezek a sorok, de egy tizenöt éves, magát örök életűnek gondoló gyerekben ugyan miféle visszhangot verhettek volna a fiatalság mulandóságáról szóló strófák? Bár azt szokás mondani, a művészet arra (is) jó, hogy megismertessen minket olyan érzelmekkel, amelyekről magunknak nincsen tapasztalatunk, kamaszoktól képtelenség azt várni, hogy azonosuljanak a vívódó hadvezér, a társadalmi és magánérdek ütközésével szembesülő királylány, a politikai cselszövésnek áldozatul eső államférfi lelki gyötrelmeivel.

Jókai azonban más. Legalábbis számomra más, talán mert számos magyar háztartáshoz hasonlóan a nagyszüleim könyvespolcán ott sorakozott a szürke vászonba kötött összkiadás, és nyaranta ezt olvastam végtelenített sorban. Nemcsak a történetek ragadtak magukkal (mert Jókait sok mindennel lehet vádolni, de azzal azért nem, hogy szegényes lett volna a fantáziája), hanem az alakok is: hősök és gazfickók, jók és rosszak, viccesek és tragikusan komorak.

És persze az érzések. Például az a szívszorító jelenet, amikor az Egy magyar nábobban Szentirmay Rudolf el akarja csábítani az öreg Kárpáthy fiatal feleségét, a belé kislánykora óta szerelmes Fannyt, aki észreveszi, „hogy e férfi, kit anélkül is oly őrülten imád, azt akarja, hogy őt szeresse. Ha játék ez tőle, úgy az rettentő játék, és ha való, akkor még rémítőbb.” Vagy amikor A kőszívű ember fiaiban Alphonsine azt hiszi, sikerült kivégeztetnie Edit vőlegényét, és toporzékolva követeli a fájdalmában teljesen megbénult lánytól: „Sírj nekem! Sírj!” Vagy amikor Salamon, a Porcelán utcai öreg zsibárus bölcsen megállapítja, hogy becsületesnek lenni a legjobb üzlet.

Mondjuk Salamon azt is kijelenti, tévedés azt hinni, „hogy valaki csak azért tesz rosszat, mert az őtet mulattatja. Azért szokás rosszat tenni, mert az nagy percentet hajt”, magyarán jövedelmező. Ezt én nem írnám alá, hosszú életem során többször is megtapasztaltam, hogy valaki rosszindulatúan bánt velem, és ebből semmi más néven nevezhető előnye nem származott, mint az a felteszem, kellemes érzés, hogy jól kibabrált velem. Most akkor vagy az emberi természet változott meg a 19. század közepe óta, vagy Salamon zsibárus ismerte félre a világot. Egyiket sem tartom valószínűnek, viszont legalább van min elgondolkodnom.

Nem vagyok magyartanár (pontosabban a diplomám szerint az vagyok, de soha nem tanítottam hivatásszerűen), nem én fogom eldönteni, ki kerüljön fel a kötelező olvasmányok listájára, és ki kerüljön le onnan. Azt a mondást is ismerem, hogy nincs rossz könyv, csak nem nekem írták. Örömmel tölt el, amiért a magyar könyvpiac olyan változatos, hogy mindenkinek kínál kedvére való olvasnivalót. Ugyanakkor tudom, hogy Jókai regényei nélkül rengeteg meghatározó élménnyel lennék szegényebb.

Csak én hordok itt szalagos kalapot?

Pontosan emlékszem a pillanatra, amikor megértettem, mit érezhetett Csipkerózsika, miután százesztendős álmából felébredve körbenézett a nagyvilágban. Meghökkentő élmény volt, de megvilágosodást adó is egyben.

Még a roamingdíjak megszüntetése előtt történt. Éppen Bécsbe igyekeztem, és amint átléptük a határt, körülöttem az utasok mintegy varázsütésre egyszerre kapcsolták ki a magyar telefonjaikat, és kapták elő osztrák számmal működő mobiljaikat. Ausztriában akkortájt EU-összehasonlításban is nevetségesen olcsók voltak a mobiltarifák, a 20 eurós havi díj 2000 perc ingyenes hívást, továbbá 1000 osztrák és másik 1000 EU-n belüli sms-t foglalt magában, nem is értettem, hogyan lehet ennyit elfecsegni meg elüzengetni. Az utastársaim tehát vad mobilozásba fogtak, én pedig hirtelen rádöbbentem, hogy az egész buszon én vagyok az egyetlen, aki nem okostelefont használ.

Az esetről azonnal Miss Marple jutott eszembe. Agatha Christie hősnője A Bertram szálló című krimiben idézi fel gyerekkori élményét, amikor az anyukájával és a nagymamájával Párizsba látogattak, és az Elysée Hotelben teázva a nagymama egyszer csak felkiáltott:

– Mondd, Clara, lehetséges, hogy én vagyok itt az egyetlen nő, aki szalagos kalapot hord?!

És tényleg ő volt, ezért hazaérve azonnal becsomagolta az összes ódivatú főkötőjét meg hímzett köpenyét, és elküldte egy színtársulatnak.

Azóta már én is rég lecseréltem a szalagos kalapomat, pontosabban a régi mobilomat okostelefonra, anélkül leállna az életem, semmit nem tudnék elintézni, hiszen a bankolástól a repülőjegy-vásárláson át az ügyfélkapus azonosításig mindent azon bonyolítok. Az eset azonban felnyitotta a szememet, és azóta időről időre rácsodálkozom, mi minden válik idejétmúlttá, ha egy percig nem figyelek.

Például a reggeli kávé, valaha a nap indításának nélkülözhetetlen kelléke. A szomszéd utcában két magánfenntartású oktatási intézmény is működik, reggelente csupa Audi, Volvo meg BMV fuvarozza oda a fiatalokat, rendszeresen fennakadást okozva a szűk, egyirányú utca forgalmában. Ha kilenc óra tájt, az első szünet idején járok arra, azt látom, hogy a kapu előtt csoportosuló diákok mind energiaitalt reggeliznek elektromos cigarettával, legföljebb annyi engedményt téve a hagyományoknak, hogy kávés energiaitalt választanak. Ennek egyébként a környékbeli palackgyűjtögetők örülnek a legjobban, mert mire becsengetnek a második órára, az utcai szemetesek megtelnek visszaváltható fémdobozokkal.

Hasonlóan mostoha sorsra jutott a képeslap. Nem is olyan régen még természetesnek számított, hogy névnapra, születésnapra, karácsonyra, húsvétra, nyaralásról képeslapot írtunk barátoknak, rokonoknak. A többségünk mostanra már a karácsonyi üdvözlőlapról is leszokott, legföljebb ha nagyon ki akarunk tenni magunkért, akkor december 24-én délben még gyorsan szétküldünk néhány e-mailt, mellékletként előregyártott ünnepi üdvözlettel. Egyébként nem bíbelődünk ilyesmivel.

Ahogyan a levélírással sem. A világon elsőként a dán állami posta reagált is a változásra: 2025. december 30-án kézbesítette ki az utolsó hagyományos levelet, utána beszüntette ezt a szolgáltatását, amely egyébként négyszáz éven át zökkenőmentesen működött. Felszámolták az összes szép piros postaládát is, úgyhogy ha Dániában valaki mégis papíralapú levelet akar küldeni, akkor kénytelen magán futárszolgálatot igénybe venni. Valószínűleg nincsenek sokan, mivel lassacskán elfelejtünk kézzel írni, sőt az Egyesült Államokban állítólag akad olyan iskola, ahol már nem is kell a gyerekeknek elsajátítaniuk ezt a képességet. Mostanra én is jóformán diszlexiássá váltam, mert olyan ritkán írok kézzel, hogy már egy boríték megcímzéséhez is iszonyatos koncentrációra van szükségem, különben felcserélem a betűket.

Emellett nyilvánvalóan mind többen tartják ódivatúnak a helyesírást úgy általában. Holott ezek a szabályok nem azért születtek, hogy a magyartanár jól kitolhasson a diákokkal, hanem hogy az adott nyelvet használók kölcsönösen megértsék egymást. Ha egy szöveg szerzője nem az előírásos módon alkalmazza mondjuk a vesszőket, hanem találomra szórja tele a mondatokat írásjelekkel, akkor többször is neki kell futnom, amíg kihámozom, mit is akar az illető éntőlem. Sokan azonban nem is értik, miért kell ilyesmivel bíbelődni, és ha valaki rá merészel mutatni egy-egy elkövetett hibájukra, akkor először halálosan megsértődnek, utána meg gyorsan nyelvtannácinak nevezik az illetőt.

Legutóbb az a hírlevél döbbentett meg, amelyben a jó nevű PR-ügynökség ismeretlen munkatársa a következő szót írta le: munkahejteremtés. Tudom, tudom, az ly megőrzése mellett észérvek nem szólnak, mindössze olyan érzelmi szempontok, hogy furcsán nézne ki, ha Vörösmarty nevét Mihájnak írnánk – egy nagy multicég sok-sok felhasználónak szétküldött hírlevelét mégis átnézhette volna valaki. A magyar nyelv szabályainak kreatív értelmezésére azonban a legtágabb lehetőséget egyértelműen a Facebook kínálja. A szemem előtt dőlnek meg sorra a rekordok, ki tud több helyesírási hibát belezsúfolni egy nyúlfarknyi szövegbe, és ahogy nézem, a világcsúcstól még messze járunk.

A Facebookon akadtam rá a következő gyöngyszemre is, melynek műfaja: képaláírás. Idézem: „Ez egy MAGYAR gyartmanyu busz, Kaposvari illetve Budapesti uzembe gyartjak (az USAi verzioba Amerikai motort es futomuvet raknak bele, de egyebbkent a busz teljes egeszebe Magyar fejlesztesu es gyartasu). Ez a leg nepszerubb busz az USAaba, es del Californiaba uralkodja a piacot. A kerdesem az, hogy miert nem felel meg ez a Magyar busz, vagy mas Magyar busz Budapest utcain, es az Orszag utjain?? Miert kell Kinai, Nemet, es Sved gyartasu buszokat vasarolni? Ez a busz 100% komposit anyagbol van, nem rozsdasodik. Klimatizalt, kenyelmes, csendes, es meg bicikli tarto is van rajta.”

Most tekintsünk el attól, hogy a szerző láthatólag angol billentyűzetű gépen komponálta meg művét, de ha az ebből adódó hibákat figyelmen kívül hagyjuk, akkor is akad még belőlük bőven. Viszont – velem ellentétben – a felhasználó kétségkívül érti az idők szavát, ezért írt nagy kezdőbetűvel számos, a magyar helyesírás jelenlegi állása szerint ilyen megkülönböztetett bánásmódot nem igénylő szavakat. Ez utóbbi trend ugyanis, szemben a helyesírás divatjamúlttá válásával, egyértelműen feljövőben van, a Magyartól az Országon és az Elnökön túl a Te, Tiéd, Neked (sőt, újabban: Én) változatokig.

Felteszem, ezek a nagy kezdőbetűs változatok az udvariasság jelei akarnak lenni, én viszont sokkal jobban örülnék, ha az előzékenység valaha általánosan elfogadott gesztusai közül az térne vissza a hétköznapokba, hogy aki levelet (bocsánat, emailt) kap, az válaszol is rá. Jó, nem azonnal, de azért belátható időn belül. Most ugyanis úgy érzem, az e-mailjeimet egy nagy sötét lyukba lövöm bele, utána meg lesem a levelezőrendszeremet, és sokszor hiába. Ilyenkor elönt az aggodalom, vajon mi történhetett a címzettel. Elutazott? Meghalt? Utál? A pokolba kíván? Pedig nem Mikes Kelemen episztoláit várom cserébe, összesen annyit, hogy reagáljon. Írja azt, hogy jó, vagy nem jó, vagy át kell gondolnia a dolgot, bármit, csak tudjam, hogy megérkezett hozzá a levelem, nem landolt a spam mappában, nem tűnt el valahol a virtuális valóság útvesztőiben.

Talán azért zavar ez ennyire, mert újságíróként kizárólag úgy tudtam elvégezni a munkámat, hogy emberek ismeretlenül is szóba álltak velem, és reagáltak a megkeresésemre. Cserébe én is kötelességemnek érzem (vagy nevezzük inkább belső késztetésnek), hogy válaszoljak minden, nekem szóló levélre, ha csak annyit is, hogy sajnálom, nem tudok segíteni, forduljon X-hez vagy Y-hoz. Illetve azért is zavar, mert udvariatlanság. Hogy ne mondjam, bunkóság, ugyanúgy, mint amikor valaki nem köszön.

Ez utóbbi, szintén elharapódzó szokást megint csak nem tudom mire vélni. Hiszen az állatok is üdvözlik egymást, ha találkoznak, nézzünk csak meg két kutyát a parkban! Akkor az emberek miért nem? Miért bámul rám úgy a földszinti lakó, mintha üvegből lennék, miközben ugyanő mindjárt csupa bűbáj lesz, amikor akar tőlem valamit, mondjuk a közös képviselő telefonszámát vagy a pincekulcsot? Miért olyan óriási erőfeszítés odavetni a szembejövőnek, hogy jó napot? Vagy üdvözlöm, adjonisten, helló, szia, csókolom, áldás-békesség, békesség Istentől, dicsértessék, shalom? A lehetőségek száma végtelen, lehet válogatni. Vagy a köszönés is egy szalagos kalap?

Belátom én, Miss Marple is megmondta, hogy az életben csak egyirányú közlekedés van, előre, sohasem visszafelé. Igyekszem is felvenni a fordulatszámot, legutóbb például januárban, amikor leszedtük a karácsonyfáról a díszeket, köztük az anyósoméktól ránk maradt, ’60-as évekbeli elektromos gyertyákat. A fényfüzért decemberben még a lányom tekergette fel a fára, derekasan küzdve az ódivatú zöld drótokkal, mígnem kiderült, hogy a kábel csatlakozóját sehová nem tudja bedugni, mert még földeletlen konnektorhoz tervezték. Végül valamelyik szekrény mélyéről előhalásztunk egy (szintén az anyósoméktól örökölt) földeletlen hosszabbítót, mire a lányom felsóhajtott:

– Jövő karácsonyra veszek nektek egy olyan égősort, amit már a 21. században gyártottak!

Vízkereszt után tehát fájó szívvel búcsút mondtunk a talán még nálunk is idősebb fényfüzérnek, úgy is mint kidobandó szalagos kalapnak. Bizonyos dolgoktól azonban egészen biztosan nem szeretnék megszabadulni. Például attól, hogy normális, tömegben is civilizáltan viselkedő emberek között lehessek. Velük többnyire a Művészetek Palotájában szoktam találkozni, ott legutóbb még a büfénél is előretessékelték a férjemet, aki olyan hosszasan válogatott a sütemények között, hogy a mögöttünk álló azt hitte, talán nem is a sorban állunk.

A nézők köszöntek, amikor a szomszédjuk leült melléjük, egymásra mosolyogtak, halkan beszélgettek, készségesen felállva beengedték a későn érkezőket, akiknek ugyebár mindig a sor közepére szól a jegyük, és még szépen fel is öltöztek, mert, jut eszembe, az elegáns ruha viselete is kihalófélben lévő szokás. Először nem is értettem, miért érzem magam olyan jól, persze, elsősorban a zene miatt. Azután rájöttem, kirándulást tettem abba a kulturált társadalomba, ahol a hétköznapjaimat is szeretném élni.

Jegesmedvék és jégemberek

Aki diákkorában nem figyelt oda földrajzórán, azt később könnyen meglepetések érhetik. Ezzel akkor szembesültem, amikor úgy alakult, hogy a téli hónapokat Hollandiában töltöttem. Előtte kizárólag nyáron jártam arrafelé, ezért az a meggyőződés alakult ki bennem, hogy ez a végtelen nappalok országa, este tízkor még simán lehet sétálgatni a tengerparton, és gyönyörködni az aranyhídban, amit a lenyugvó nap fest a vízre. Igen ám, de eljött a december, és kiderült, hogy a nap ugyan fél órával később megy le, mint amihez én odahaza hozzászoktam, reggel viszont rendkívüli módon vonakodik felkapaszkodni az égre.

Kezdetben nem hittem a szememnek. Gondoltam, biztosan elromlott az órám, azért mutatja makacsul, hogy reggel kilencre jár, miközben odakint olyan sötét van, hogy a kanál megállna benne. De nem, ahogy kinéztem az ablakon, a holland szülők zavartalanul tekertek az iskola felé a koromsötétben, biciklijük ládájában a beleültetett gyerekkel. Rajtam kívül láthatólag mindenki tudta, hogy Hollandia nemcsak jóval nyugatabbra, hanem jóval északabbra is fekszik Magyarországnál, ezért telente sokkal hosszabbak az éjszakák. Az én biológiai órám viszont ettől teljesen összezavarodott, éjjelente a megszokott kilenc helyett tíz, sőt néha tizenegy órát is aludtam, reggel mégis álmosan kóvályogtam, és alig vártam, hogy jöjjön a tavasz.

Érdekes módon a hideg nem zavart, mármint a kinti hideg, az óceáni éghajlatnak egyébként is nagy előnye, hogy a hőmérséklet napközben ritkán megy fagypont alá. Vettem egy csuklyás, szél- és vízálló kabátot, és azzal simán átvészeltem a telet, legföljebb ha nagyon esett, meghúztam magam odahaza. Hamar megtanultam, hogy a Buienradar nevű időjárásjelző mobilalkalmazás radarképei pontosan megmutatják, mikor és hol esik éppen, illetve mikor áll majd el, és ennek fényében érdemes betervezni az indulást.

Annál többet fáztam a zárt terekben. Mármint nem a saját bérelt lakásomban, hálistennek ott normálisan fűtöttek, hanem mindenhol másutt: iskolában, étteremben, templomban, irodában, könyvtárban, rendezvényhelyszínen, mások házában. Az amúgy rendkívül jómódú hollandok, akik habozás nélkül kiadnak fejenként 100 eurót egy éttermi vacsorára, a fűtésre ugyanis valamiért sajnálják a pénzt, inkább otthon is 19 fokban fagyoskodnak, és éjszakára sapkát húznak, mint a középkorban. Ez valami hagyomány lehet náluk, ha megnézzük a 17. század festőinek életképeit, azokon is a parázzsal töltött kis faragott láda, a lábmelegítő feladata (volna) némi melegséget csempészni a holland hölgyek szoknyája alá.

Továbbra sem tudom, miért jó átdideregnie az embernek a fél életét, viszont legalább megértettem, hogyan tudta elviselni a zord körülményeket a sok holland hajós meg felfedező. Szerintem erre kizárólag az tette képessé őket, hogy a hollandok valamiféle elnyűhetetlen, hő- és vízálló anyagból készülnek, zokszó nélkül bicikliznek zuhogó esőben és jeges szélben, és nyilván ahhoz is hozzászoktak, hogy odabent gyakran még hidegebb van, mint odakint. Úgy vélem, nem is lehetne más nép fia a Jégember, azaz Wim Hof, ahogyan Willem Barentsz sem, aki hajójának legénységével együtt átvészelte a telet az Északi-sarkvidéken.

Barentsz nevével a mai napig találkozhatunk a térképen, az ő emlékét őrzi a Barents-tenger, míg az őt útnak indító Orániai Móric nassaui hercegről, a holland köztársaság helytartójáról Mauritius szigetét nevezték el hazafias tengerészek. Ez a Móric értelmes ember volt, a heidelbergi, majd az édesapja által alapított leideni egyetemen tanult, és kora kiemelkedő hadvezérének számított. Annyiszor verte el a spanyolokat, hogy azok 1609-ben végül kénytelenek voltak elismerni az északi holland tartományok függetlenségét. Emellett azonban azzal is tisztában volt, hogy a frissen megszületett országnak minél több pénzre van szüksége, és hogy ezt a pénzt elsősorban a kereskedők tolják be az államkasszába. Éppen ezért örömmel fogadta a hírt, hogy 1594-ben a tengerész és térképész Barentsz sikeresen tért vissza a norvég és az orosz vizekre tett felfedező útjáról, magával hozva többek között egy jegesmedvebőrt és néhány rozmáragyart.

A kormányzó fantáziáját nem annyira a fehér jegesmedvebunda mozgatta meg, mint a felfedezés, hogy ezek szerint valóban létezik az északkeleti átjáró, amelyen át Szibériát megkerülve el lehet jutni Ázsiába. A hollandok (és nagy riválisaik, az angolok) ugyanis régóta keresték már ezt az alternatív hajózási útvonalat, hogy a portugálok és a spanyolok által uralt déli vizek helyett errefelé érjék el Kínát és Indiát. Noha a Merkúr nevű kis hajó, amelynek a fedélzetén Barentsz is utazott, csak az Európa legkeletibb pontját jelentő Novaja Zemlja szigetcsoportig jutott el, onnan a fenyegető jéghegyek miatt vissza kellett fordulnia, Móric herceg a korabeli feljegyzések szerint „a legeltúlzottabb reményeket” fűzte egy következő expedícióhoz. Gyorsan ki is nevezte a térképészt főkormányosnak és egy hat hajóból álló kereskedelmi flotta vezetőjének, amely dugig megrakva a kínaiaknak szánt árucikkekkel, 1595 júniusában futott ki a texeli kikötőből.

Barentsz jól ismerte ezeket a vizeket, hiszen maga is az egyik északi-tengeri fríz szigeten, Terschellingen született. A ma népszerű üdülőhelynek számító szigetre a szemközti Harlingenből mehetünk át a naponta többször forduló komppal. Feltéve, hogy nem abban a lélektani pillanatban érkezünk a hajóállomásra, amikor a holland kormány úgy dönt, a gazdákat a teheneik létszámának csökkentésére kötelezi, ily módon próbálva mérsékelni a jószágok metánkibocsátása okozta környezeti károkat. Akkor ugyanis a gazdák megsértődnek – lássuk be, joggal, hiszen korábban ugyanez a kormány még a tehénállomány gyarapítására biztatta őket –, neheztelésük jeleként pedig elárasztják az országot „A gazdák etetnek benneteket” meg „Szeressétek a parasztokat!” feliratú táblákkal, majd színes traktoraikkal utcára vonulva megbénítják a közúti forgalmat, a velük szolidaritást vállaló fríz halászok pedig ugyanezt teszik a harlingeni kikötővel.

Én történetesen pont ebben a lélektani pillanatban érkeztem, úgyhogy csak második nekifutásra, a sztrájk befejeződése után jutottam át Terschellingre. Akkor viszont azonnal kiderült, hogy jól tettem, amiért nem adtam fel a próbálkozást, mert a sziget, legalábbis nyáron, egyszerűen gyönyörű. A helyi múzeumban látottak szerint telente viszont hatalmas viharok tombolnak errefelé, felkorbácsolva a jéghideg tengert, és hullámsírba küldve az óvatlan hajókat, mert a környék vizei a mai napig rendkívül veszélyesnek számítanak.

A komp gondosan elhelyezett bólyák mentén, nagy kacskaringóval közelíti meg West-Terschelling kikötőjét, elhaladva Richel lakatlan szigete mellett, ahol szép időben fókák heverésznek a parton. Nyáron hortenziák nyílnak a kiskertekben, a dűnék fölött élénkkéken feszül ki az égbolt, és apálykor hosszú kilométereken át sétálhatunk a watt-tenger szabaddá vált homokpadjain. Wattjáró kocsi gördül át a szomszédos Vlielandra, a tengerfenék mélyedéseiben összegyűlt meleg pocsolyákban versenyt tapicskolnak a gyerekek és a kutyák, és piros csőrű csigaforgatók forgatják buzgón a csigát, a kagylót vagy valami egyebet, amiért nekem egy vagyont kellene fizetnem valamelyik halétteremben.

A kis Willem tehát ezen a szélfútta, vad tájon nőtt fel, ahol a 16. században nyilván nem volt ilyen idilli az élet, hiszen az emberek akkoriban a tengert még nem a relaxáció helyszínének, hanem a megélhetésük forrásának tekintették. A zord fríz telek után úgy érezhette, a szibériai hideggel is megbirkózik majd, és valóban, sokáig egészen megdöbbentő sikerrel dacolt a természet erőivel. Ennek ellenére második északi útjáról megint csak anélkül kellett visszatérnie, hogy megtalálta volna az északkeleti átjárót.

Móric herceg mérgében kijelentette, hogy a jövőben nem hajlandó több pénzt fecsérelni hasonló expedíciókra, viszont csábító jutalmat ígért annak, aki végre valóban ráakad az útvonalra. Amszterdami kereskedők ezért úgy döntöttek, vállalják az anyagi kockázatot, és Barentsz vezetésével 1596-ban két hajót is útnak indítottak észak felé. Az egyik idővel visszafordult, a Witte Swaen, azaz Fehér hattyú névre hallgató másik azonban, a felfedezővel a fedélzeten, továbbhaladt Novaja Zemlja felé, és ott sajnálatos módon egykettőre a jég foglyává vált.

A tengerészek hamarosan belátták, hogy kénytelenek lesznek a szigeten áttelelni, ezért uszadékfából és a hajó bizonyos elemeiből blokkházat építettek maguknak, a Het Behouden Huys, azaz A megmentett ház nevet adva neki. Ma ugyanezt a nevet viseli Terschellingen a Barentsz-múzeum, egy 17. századi csinos kis holland ház, amelynek a kertjében megépítették a kunyhó mását. Persze egészen más egy kellemes nyári délutánon üldögélni a házikóban, mint szembenézni mindazzal, amit a legénységnek ki kellett állnia.

A hajóács, Gerrit de Veer végig naplót vezetett az úton, az ő feljegyzéseiből tudjuk, hogy a korábbi útjaikról már ismerős jegesmedvék azon a télen még vérszomjasabbá váltak, beköltöztek a hajóba, illetve folyamatosan be akartak törni a hajósok házába, azzal a nyilvánvaló szándékkal, hogy felfalják őket. A tengerészek puskái szétfagytak a hidegben, az ágyúgolyókat legföljebb arra tudták használni, hogy felmelegítve magukkal vigyék éjszakára az ágyba, miután a zoknijuk hamarabb megégett a tűzben, mintsem a lábuk átmelegedett volna. A hajón található sózott hús, sonka, sajt, vaj, kétszersült, bab meg borsó hamar fogyatkozni kezdett, ezért az étrendjüket csapdával fogott sarki róka húsával egészítették ki. Ez ugyan nem lehetett túl finom, viszont mégiscsak ennivaló volt, ráadásul tartalmazott annyi C-vitamint, hogy nem estek azonnal áldozatul a skorbutnak.

A megmaradt legénység végül a következő júniusban úgy döntött, sorsára hagyja a hajót. Az esetleg később arra járóknak üzenetet hagytak a kunyhóban, és két csónakban elindultak visszafelé. Ezt a visszautat Barentsz már nem élte túl, 1597 júniusában a fedélzeten meghalt. Amszterdamba csak az általa készített térképek érkeztek meg, a megbízást adó kereskedők azonban ezeket nem találták kellően értékesnek, és úgy egyáltalán kudarcnak értékelték az utat. Éppen ezért amikor Barentsz özvegye támogatásért fordult hozzájuk, hogy felnevelhesse félárván maradt öt gyerekét, elutasították.

Barentsz és társai házát 1871-ben fedezte fel egy norvég fókavadász. Utána többen is megfordultak az expedíció egykori lakóhelyén, köztük 1876-ban az angol Charles Gardiner, aki ráakadt a tengerészek 280 évvel korábbi levelére. Az amatőr kutatók begyűjtöttek egy sor ott maradt tárgyat, rézedényeket, ruhadarabokat, egy órát, egy furulyát, szerszámokat, ezek végül a Rijksmuseum gyűjteményébe kerültek. Barentsz egykori hajójának mását pedig a harlingeni kikötőben nézhetjük meg, ahol önkéntesek több mint tíz éven át dolgoztak azon, hogy a korabelinek megfelelő alapanyagokból és munkamódszerekkel elkészítsék a hiteles másolatát. De ezt a kikötőlátogatást én megint csak kizárólag nyárra időzíteném.