Kovács Lajos – Bói László – Girhiny Kornél

Emberölések nyomozása

Budapest, 2022

Szerzők

Kovács Lajos

Bói László

Girhiny Kornél

Szakmai lektor

Dr. Petőfi Attila

Kiadja a Nemzeti Közszolgálati Egyetem

Ludovika Egyetemi Kiadó

A kiadásért felel: Deli Gergely rektor

Székhely: 1083 Budapest, Ludovika tér 2.

Kapcsolat: kiadvanyok@uni-nke.hu

Felelős szerkesztő: Karácsony Fanni

Olvasószerkesztő: Szarvas Melida

Korrektor: Tar Krisztina

Tördelőszerkesztő: Gyapjas Anikó

Nyomdai kivitelezés: Pátria Nyomda Zrt.

Felelős vezető: Orgován Katalin vezérigazgató

ISBN 978-963-531-750-9 (nyomtatott)

ISBN 978-963-531-751-6 (elektronikus PDF) | ISBN 978-963-531-752-3 (ePub)

© A szerzők, 2022

© A kiadó, 2022

Minden jog védve.

Tartalom

Bevezetés

1. Jogi környezet

1.1. Az emberölés és a jogi szabályozás történeti áttekintése általánosságban

1.2. A jogi szabályozás történeti áttekintése hazánkban

1.2.1. Első királyaink dekrétumaitól a Csemegi-kódexig

1.2.2. A Csemegi-kódex

1.2.3. Az 1961. évi V. törvény és az 1978. évi IV. törvény

1.2.4. A 2012. évi C. törvény

1.2.5. A bizonyítás tárgya

1.3. Az emberölések tendenciái Magyarországon

2. Tudomásra jutás és azonnalos intézkedések

2.1. Az emberölések tudomásra jutásának módjai

2.2. Azonnalos intézkedések

2.2.1. Az ügyelet feladatai

2.2.2. A helyszíni tevékenység támogatása

3. A szemle

3.1. A helyszín biztosítása

3.2. A felfedező tanú

3.3. A szemlebizottság

3.4. A helyszíni halottszemle

3.4.1. A szemlebizottság eljárása az orvosszakértő közreműködésével

3.4.2. A holttest azonosítása

3.5. A helyszín szemléje

3.5.1. A szemle statikus szakasza

3.5.2. A szemle dinamikus szakasza

3.6. Szakértők a szemlén

3.6.1. Szagnyomok

3.6.2. Lábnyomok

3.6.3. Daktiloszkópiai nyomok (ujj- és tenyérnyomok)

3.6.4. Eszköznyomok

3.6.5. Vérnyom

3.6.6. Emberi eredetű biológiai anyagmaradványok

3.6.7. Lőnyomok, lövési elváltozások

3.6.8. Mikroméretű, illetve makroméretű anyagmaradványok

3.6.9. A digitális nyomok

3.7. A szemle eredményeinek rögzítése

3.8. Adatgyűjtés a szemlével párhuzamosan

4. Forró nyomos felderítés és a nyomozás tervezése, szervezése

4.1. Forró nyomos felderítés

4.2. A nyomozás tervezése, szervezése

5. Adatgyűjtés

5.1. Megkeresés

5.2. Puhatolás

5.3. Környezettanulmány

5.4. A megfigyelés

5.5. A lakosság bevonása az adatgyűjtésbe

5.6. A kriminalisztikai csapda

5.7. Humán (klasszikus) adatgyűjtés

5.7.1. A tanúk felkutatásának speciális módjai

5.7.2. Díjkitűzés

5.7.3. A média felhasználása

5.8. Technikai (digitális) adatok

5.8.1. Mobiltelefonok (okostelefonok) és híváslisták

5.8.2. Biztonsági (térfigyelő) kamerák

5.8.3. Digitális arcképelemzés

5.8.4. Az internet

5.9. Nyilvántartások

5.10. Profilalkotás

6. A bizonyítás eszközei

6.1. A tanúvallomás

6.1.1. A kihallgatás lefolytatásának taktikája

6.1.2. „Őszintétlenség” és hamis vallomás

6.1.3. A tanúvédelem

6.2. A szakvélemény

6.2.1. A boncolás

6.2.2. A leggyakoribb szakkérdések emberölés esetén

6.3. A tárgyi bizonyítási eszközök és az okiratok

6.4. A terhelt vallomása

6.4.1. A kihallgatás eljárásjogi szabályai, taktikai elvei és ajánlásai

6.4.2. A vallomás befolyásolása és a hamis gyanúsítotti beismerés

6.4.3. A vádalku

6.4.4. A taktikai blöff

7. A bizonyítási cselekmények specialitásai

7.1. A helyszíni kihallgatás

7.2. A bizonyítási kísérlet

7.3. A felismerésre bemutatás

7.4. A szembesítés

7.5. Szagazonosítás

7.6. Kutatás, házkutatás és lefoglalás

7.7. Műszeres vallomás-ellenőrzés

8. Egyes emberöléstípusok nyomozásának főbb sajátosságai

8.1. Sorozatban elkövetett emberölések

8.2. Szervezett bűnözésen belüli leszámolások

8.3. Bérgyilkosságok

8.4. Darabolással elkövetett emberölések

8.5. Utólagos felderítések – „döglött ügyek”

8.6. Eltűnéssel leplezett emberölések

8.7. Újszülöttölések

8.8. Prostituáltgyilkosságok

8.9. Rendkívüli halál

Befejezés

Felhasznált irodalom

Vonatkozó jogszabályok

Bevezetés

Vajon milyen vizsgálat igyekezett tisztázni az 1610-es években Báthory Erzsébet, a „csejtei rém” bűnösségét? Thurzó György nádor „vizsgálói” csupán számtalan tanúvallomással vélték bizonyítani a főúri özvegy szadista kegyetlenkedéseit, gyilkosságait. Tárgyalás azonban nem volt, bíróság nem mérlegelhette a bizonyítékokat, a fogságban tartott főrendű vádlott idejekorán elhalálozott. Vajon a Tiszaeszláron eltűnt Solymosi Eszter holttestét fogták ki 1882-ben a Tiszából vagy Bary József vizsgálóbírónak volt igaza, aki – vallomások és szakértői vélemények alapján – azt vélte bizonyítottnak, hogy a rituális gyilkosság gyanújával letartóztatott zsidó vádlottak megsegítésére társaik a megölt cselédlány tetemét „helyettesítő”, ép holttestet öltöztettek be és dobtak a folyóba a hatóságok megtévesztése céljából? Vajon hogyan azonosították az első világháború idején Kiss Béla lecinezett hordókban talált hét megölt áldozatát? A móri bankfiókban 2002-ben történt, nyolc halálos áldozattal járó vérengzés nyomozása vajon hogyan eredményezhette egy vétlen ember jogerős bírói ítéletben kinyilvánított bűnösségének bizonyítását? Vajon hogyan talált rá a nyomozás 2009-ben az öt különböző megyében, látszólag ötletszerűen kiválasztott településeken találomra kiszemelt cigány lakosok gyilkosaira? Mindezek rendkívül érdekes kriminalisztikai kérdések. Az emberölés a legősibb, a legalapvetőbb bűnök egyike, és minden kor törekedett – a maga eltérő módján – a gyilkosság körülményeinek feltárására, kivizsgálására, a cselekményt igazoló bizonyítékok alapján a bűnös megbüntetésére. Ez a kötet az emberölés történeti megítélését, jogszabályi hátterét és mindenekelőtt nyomozási sajátosságainak ismertetését igyekszik összefoglalni.

Mindennapi életünk során találkozhatunk olyan emberölésekkel, amelyek – mint a Hungária körúti kettős gyilkosság 1977-ben, Magda Marinko és társai elképesztő öléssorozata az 1990-es évek elején, a döbbenetes móri mészárlás 2002-ben vagy a romák elleni gyilkosságsorozat 2008–2009-ben – a média által hetekig-hónapokig napirenden tartott érdeklődést, különösen nagy visszhangot és felháborodást keltenek a lakosság széles körében, elvárt eredményre sarkallva a hatóságokat. Vannak viszont tiszavirág-életű gyilkossági esetek is, a hírműsorok pillanatnyi szenzációként, szinte naponta tájékoztatják a közvéleményt az úgynevezett „háztartási” emberölésekről, amikor családtagok, szomszédok, ismerősök, féltékeny szerelmesek ölik meg egymást. Ezek a többnyire „egyszerű” megítélésű ügyek a nyomozóknak sokszor gyors munkasikereket, míg az áldozatoknak és hozzátartozóiknak múlhatatlan szenvedést, fájdalmat, emberi és családi tragédiákat jelentenek.

Több közismert filmsorozat, bűnügyi hírmagazin, illetve egyéb tévéműsor középpontjában is a különböző módokon elkövetett gyilkosságok, a cselekmények leplezhetősége, elemzése, azok felderítése, illetve bizonyítása áll. A legnépszerűbbek azok a bűnügyi sorozatok, amelyekben a kriminalisztikai eljárások, módszerek és eszközök sokasága – főként azok pozitív és érdekfeszítő volta – áll a középpontban, gondoljunk csak a helyszínelők munkáját középpontba állító szériákra. Nyilvánvaló, hogy az erőszaknak tartósan létező kultusza él, a széles tömegek érdeklődésében úgy a valós, mint a fiktív gyilkossági esetek – de a megoldásukhoz, a gyilkos lelepleződéséhez vezető kriminalisztikai utak is – töretlen népszerűségnek örvendenek. Ez azért van, mert az élet a legdrágább értékünk, erőszakos elvétele visszafordíthatatlan és megbocsáthatatlan. Az emberölés a legdrámaibb következményekkel járó, örökre jóvátehetetlen emberi, családi tragédiákat előidéző bűntett, a legsúlyosabb bűn, amelynek üldözése – túl a romantikus felhangokon – valódi közérdek, vitathatatlan bűnüldözési feladat, igazi szakmai kihívás.

Az emberi élethez való jogot a legtöbb országhoz hasonlóan Magyarország alaptörvénye is védelemben részesíti. A Szabadság és felelősség című fejezet II. cikke kimondja: „Az emberi méltóság sérthetetlen. Minden embernek joga van az élethez és az emberi méltósághoz, a magzat életét a fogantatástól kezdve védelem illeti meg.”

Emellett léteznek olyan nemzetközi vonatkozású dokumentumok, egyezmények, amelyek ugyancsak tartalmazzák az emberi élet sérthetetlenségét és védelmét. Ilyen például az Egyesült Nemzetek Alapokmánya, az Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozata, a Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya, illetve az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló római egyezmény. E dokumentumokból is világosan kitűnik, hogy a legfontosabb értéknek az emberi életnek kell lennie. Az élethez való jog minden más jogot megelőző alapjogunk, amely az embereket kivétel nélkül megilleti. Mindenkinek veleszületett joga van az élethez, attól önkényesen megfosztani senkit sem szabad.

1. Jogi környezet

1.1. Az emberölés és a jogi szabályozás történeti áttekintése általánosságban

A bűnözés, az erőszak, s így az emberölés is egyidősnek mondható az emberiséggel, megítélése mindig az adott korszak fejlettségi szintjének függvénye. A kezdetekben természetesen még nem volt jogi deklarációja. A közösségi lét, illetve a kezdetleges társadalmi berendezkedések kialakulásával kezdődött meg az emberi élet védelmének igazságszolgáltatás általi szabályozása. Az élet elvételének tilalma messzire, bibliai távlatokba nyúlik vissza, mint a tízparancsolatban[1] fellelhető „Ne ölj!” parancs. E kategorikus tiltáson túl a mózesi törvényekben konkrétabb szabályt is olvashatunk: „Aki úgy megver valakit, hogy meghal, halállal lakoljon.”[2] Korszakonként visszatekintve megállapítható, hogy egyes területeken és kultúrákban eltérő volt az emberi élet értékéről való felfogás, így más és más erkölcsi megítélés alá esett az emberi élet erőszakos elvétele is. Voltak időszakok, amikor megengedett vagy éppen erkölcsös cselekedetnek minősült más életének a kioltása. Több forrásban is olvasható, hogy például az ókori Spártában és Rómában elfogadott szokásnak minősült az életképtelennek vagy kevésbé életképesnek ítélt újszülöttek megölése. Máshol pedig előfordult, hogy a lánygyermekeket gyilkolták meg, mert úgy gondolták, hogy értéktelenek.[3] Hosszú, végletektől és szélsőségektől sem mentes út vezetett évezredeken keresztül a más élete elvételének kezdeti teljes büntetlenségétől, a gyilkolás megtűrtségén át a másik ember megölése miatti legszigorúbb felelősségre vonási formák kialakulásáig.

1. kép

Julius Caesar meggyilkolása[4]

Forrás: www.romaikor.hu (a letöltés dátuma: 2018. 12. 14.)

Kezdetben – az ősközösségek korában – a bosszú „intézménye” volt az uralkodó. Először a tálió-elv[5] szerinti magánbosszú, később a család, a törzs, a nemzetség által felvállalt, sokszor oda-vissza eszkalálódó vérbosszú, majd a legváltozatosabb próbákban megnyilvánuló isteni bosszú formájában nyilvánult meg. Ezekben a korai időkben még semmiféle jogi korlát nem létezett, vizsgálat nem volt, és bíró sem ítélkezett, a cselekmény nagyságát, súlyát nem állapította meg semmilyen felsőbb hatalom. A megtorlás mértékét csupán a sértett fél szenvedélye határozta meg, ami rendszerint túllépett az igazságosság határán. A harcképes férfiak számának jelentős csökkenése, majd egyes törzsek teljes kipusztulása a végletekig hajtott vérbosszú fokozatos mellőzését eredményezte. Helyette a gyilkos büntetéseként később megjelent az elűzés, a kiközösítés, az öngyilkosságba kergetés „intézménye”, majd az asylum lehetősége. Lassan teret nyert a büntetés anyagi megváltása, miáltal az ölési cselekmény is fokozatosan a tettes és az áldozat – vagy rokonai – viszonyává szűkült. A rabszolgatartó társadalmakban néhol még megtalálható volt a megtűrt, elnézett ölés néhány formája, például a torzszülött gyermekek megölése, az újszülött leányok kitétele, vagy a korlátlanul meggyilkolható rabszolgák, azonban egyre inkább elterjedt a megváltás intézménye, amely mellett mind jobban érvényesült egyfajta kezdeti állami büntetőjogi igény is.

Az egyiptomi és a római korban már tapasztalható az emberölés körülményeinek kivizsgálására tett törekvés.[6] Jellemző a tettes társadalmi hovatartozás szerinti elmarasztalása, ugyanis azonos bűncselekményért szigorúbb büntetés járt az „alacsonyabb osztályokba” tartozóknak, mint az „előkelőknek”.[7] A feudális államrendszerek jogában – a világi és az egyházi büntetőjogi intézmények párhuzamos működése mellett – a „megelőzés vezéreszméjeként” az elrettentés elve dominált.

2. kép

A középkori világnézet nem kedvezett a tényalapú vizsgálatoknak

Forrás: https://mult-kor.hu (a letöltés dátuma: 2018. 12. 14.)

Ez a felelősségi elv a legkülönbözőbb, a tálió-elven nyugvó, tortúrákkal súlyosbított halálbüntetési változatok széles körű bevezetésével vált uralkodóvá és elterjedtté.[8] Bár már a fejlett rabszolgatartó államok jogában találkozhatunk a szándékos és a gondatlan emberölési alakzat korai megkülönböztetésével, az igazi áttörés a polgári társadalmak büntetőjogi gondolkodásában jelentkezett, amikor az elrettentés „tökéletlen eszméje” helyett, a felvilágosodás tanainak nyomán az egyéniesítés elve terjedt el. Itt már egyre inkább uralkodó szerephez jutott „az emberiesség, az emberi igazság, a méltányosság és az arányosság” eszméje.[9] Ennek jegyében a jogalkotó éles különbséget tett az alanyi bűnösség foka szerint az alap, a minősített, valamint a privilegizált ölési cselekmények között, továbbá egyértelműen megfogalmazták a jogos védelmi helyzet kereteit is. A fejlett polgári társadalmakban az emberölés már a legszigorúbban büntetendő cselekmények egyike volt.

A vérbosszú – a megtorlás joga – egyes arab, ázsiai, dél-amerikai és afrikai népek körében ma is szokásjog, és sok családtól Európa egyes államaiban, például Szicíliában és Albániában sem idegen e gyilkos hagyomány. Léteznek továbbá napjainkban is olyan államok, ahol egyes esetekben elfogadhatónak vagy éppen elvártnak tartják az emberi élet kioltását. Példaként említhető a hűtlen asszonyok muszlim erkölcsi szabályok szerinti megkövezése vagy az indiai özvegyégetés.

1.2. A jogi szabályozás történeti áttekintése hazánkban

1.2.1. Első királyaink dekrétumaitól a Csemegi-kódexig

Már első királyaink, Szent István, Szent László, Könyves Kálmán dekrétumai is tartalmaztak büntetőjogi jellegű szabályokat, de magát a büntetőjogot mint jogágat még nem ismerték. Szent István a gyilkosságok szabályozását helyezte előtérbe, a különféle módokon elkövetett emberöléseket annál súlyosabban büntetve, minél súlyosabb megítélés alá estek. A szándékos, illetve a gondatlan emberölés elkövetőjének meghatározott összegű pénzbüntetést kellett fizetnie. Aki karddal ölt, halállal bűnhődött – a büntetésnél érvényesült a tálió-elv.

A többi említett királyunk inkább a magántulajdon elleni cselekmények szabályozására és szankcionálására helyezett nagyobb hangsúlyt. Szent László törvényei alapján aki embert ölt, akárhogyan is tette azt, csak szabadságvesztéssel és vagyona elvesztésével felelt. A mai nyomozó szemével érdekes, hogy a dekrétum lehetőséget ad „forró nyomos” tevékenységre, azaz a lopott jószág nyomon követésére, nehogy a falubeliek eltapossák a keresett nyomot,[10] és indokolt esetben házkutatásra is.[11] Meghatározza továbbá, ki „nyomozhat”, kinek feladata a bűn elleni fellépés: „a kiket közönségesen őröknek neveznek”, valamint azt, hogy az őrök hogyan folytassanak adatgyűjtést: „[T]udakozzék a faluk népétől; és valahol tolvajt tudnak, jelentsék meg.”[12] Később is szinte minden uralkodónk igyekezett törvényes keretek közé szorítani a büntetőeljárásokat, de a tényfeltáró nyomozás éppúgy a helyi bírók, elöljáróságok, legfőképpen a területet birtokló nemesség kezében volt, mint az ítélkezés, ahogy láttuk ezt a Dózsa György által vezetett parasztfelkelés megtorlásakor is.

A 13. és a 17. század között felerősödött az a nézet, hogy az emberi élet védendő érték, így az emberölést a legsúlyosabb bűncselekmények egyikeként tartották számon, és a legembertelenebb módokon büntették. A halálbüntetést gyakorta alkalmazták, ahogy a különféle módokon végrehajtott testcsonkító, testfenyítő büntetéseket is. Több külföldi – főleg német – büntető jogszabály átvétele mellett a 16. század elejének nagy kísérlete volt az addig használt dekrétumok és a szokásjog szabályainak összegyűjtése és rendszerbe foglalása. E nagyszerű munka 1514-re készült el, Werbőczy István nevéhez kötődik, és Tripartitum néven a magyar jogtörténet jeles műve lett. Bár sohasem lépett törvényi erőre, több évszázadon

3. kép

Dózsa György izzó vastrónon, izzó vaskoronával

Forrás: https://mult-kor.hu (a letöltés dátuma: 2018. 12. 14.)

át a magyar jogalkalmazás alapműveként használták. A Tripartitum – címe szerint – „nemes Magyarország szokásjogának Hármaskönyve”, ezért legrészletesebben az akkori népesség alig 3%-át kitevő nemesi rend jogait foglalta össze, a többi társadalmi réteget csupán érintőlegesen tárgyalta. Eszerint azok a polgárok, akik nemes sérelmére követtek el emberölést, halállal bűnhődtek, és minden ingó és ingatlan vagyonukat elveszítették. Ellenben fordított helyzetben a polgár a bűnöző nemest csak akkor vonhatta felelősségre, ha tetten érték „nyilvános gonosztevőként”, tehát „haramiálkodáson, gyújtogatáson, gyilkosságon”.[13]

A feudalizmus korai szakaszában a vádelvű (akkuzatórius) perstruktúrában a bűntettes felderítése, a bűnösség bizonyítása az érdekelt felek jogát képezte. Az általuk beszerzett, többnyire kezdetleges, formális, sokszor kultikus bizonyítóeszközök alapján döntött a bíró a vád megalapozottságáról.

4. kép

Zichy Mihály: Tetemrehívás[14]

Forrás: Arany János balladái Zichy Mihály rajzaival (2016).

Ezzel szemben a nyomozáselvű (inkvizitórius) eljárásban a bűncselekmény és tettesének felderítése, a vádak bizonyítása már nem a felek, hanem kizárólagosan a bíró feladatává vált. A késői feudalizmus jogrendszerében már csupán a bizonyítékok értékelésére és a ténymegállapításra szorítkozott az ítélőbíró feladata, amit megelőzött egy tőle személyében és szervezeti betagozódásában élesen elkülönülő vizsgálati szakasz; ebben – mintegy előnyomozásként – történt a bizonyítási eszközök felkutatása és rögzítése. Ez már a mai nyomozás előszobája. Formái a generális inkvizíció, amely a bűntett elkövetésének tényére és körülményeire vonatkozó tudakozódás, valamint a gyanúsított ellen személy szerint irányított speciális inkvizíció.[15] Nem nehéz észrevenni a mai nyomozás felderítő és vizsgálati szakaszával való analógiát. Csakhogy a mai nyomozókkal, bűnüldözőkkel szemben egykor mások és más hatásfokkal vigyáztak a rendre. A török hódoltság után, a 17. század végétől, a romos és szinte elnéptelenedett Buda és Pest újjáépítésekor a városkapitány vigyázott a közrendre. Munkájában a helyettes kapitány, a jegyző, az írnokok, a hadnagyok, az őrmesterek, fertály- és kvártélymesterek, illetve a rendőrlegénység segítették.[16] Könnyű dolguk nem lehetett. „Még a XVIII. század közepén is éjjeli őrök látták el a »rendőrszemélyzeti« szolgálatot. Kocsmai és utcai verekedések, csendháborítások adtak nekik sok dolgot. Nyomozásról szó sem lehetett, ha rablót, gyilkost nem értek tetten, megszökött és azzal ügye le is zárult.”[17]

A feudalizmus utolsó évszázadai (17–19. század) a büntetőjogban is jelentős változásokat hoztak: a halálbüntetés helyett polgári személyekkel szemben büntetésként a dunai hajók életfogytig tartó vontatását vezették be, ugyanis ezzel pótolni tudták a hiányzó munkaerőt. Ezenfelül a testcsonkító büntetések sem voltak már jellemzők, főbüntetésként a különböző mértékű szabadságvesztést és a vagyonelkobzást alkalmazták. Bár a halál-, illetve a testcsonkító büntetések visszaszorítása a bűnözés és a bűnbandák számának növekedésével járt, a büntetőjog modernizációja előtt mégis megnyílt az út.[18] A modern polgári társadalmak kialakulása egyúttal megteremtette az állami rendőrség és az önálló bűnügyi szervek működtetésének igényét is, ez pedig – a természettudományok gyors fejlődését felhasználva – a kötött bizonyítási rendszert a szabad bizonyítással fokozatosan felváltva bevonzotta és forradalmasította a kriminalisztika kialakuló tudományát.

1.2.2. A Csemegi-kódex

A bűncselekmény fogalma Magyarországon a 19. század végére alakult ki, amikor is elkészült az első átfogó büntetőjogi szabályozást tartalmazó, magyar nyelven íródott büntető törvénykönyv, az 1878. évi V. törvénycikk a magyar büntetőtörvénykönyv a bűntettekről és vétségekről, vagyis a Csemegi-kódex. Elnevezését megalkotója, Csemegi Károly[19] után kapta. A kódex előtt is születtek már a témában kiemelkedő művek, illetve voltak különféle kodifikációs törekvések, azonban ezek mind sikertelenségbe fulladtak. Az emberi élet elleni deliktumokat a kódex XVIII. fejezete szabályozta, amely a szándékos és gondatlan emberölést egyaránt büntetni rendelte.

5. kép

Csemegi Károly

Forrás: http://albaregiaprison.blogspot.com/2012/12/csemegi-karoly-az-elso-magyar-bunteto.html (a letöltés dátuma: 2018. 12. 14.)

Csemegi Károly kódexe a szándékos emberölés három nemét különböztette meg:

•gyilkosság: az előre megfontolt szándékból elkövetett emberölés, amelyet halálbüntetéssel sújtottak;

•szűkebb értelemben vett, vagyis minősítő körülmény nélküli emberölés, amelynek szankciója meghatározott tartamú fegyházbüntetés volt;

•ha pedig az emberölést törvényben meghatározott hozzátartozók sérelmére, vagy több emberen követték el, a tettes életfogytig tartó szabadságvesztéssel volt sújtható.

A Csemegi-kódexben privilegizált esetként jelent meg az erős felindulásban elkövetett emberölés, amelyet enyhébben ítéltek meg, ha a sértett idézte elő az indulatot, de súlyosabban, ha a sértett az elkövető törvényben meghatározott hozzátartozója. Ezenfelül szintén enyhébb szankciót vont maga után a kívánságra ölés, illetve a gyermekölés is.

A hazánkban nyolcvan éven át hatályos és több idegen nyelvre is lefordított Csemegi-kódex hazai „népszerűségét” mi sem jelzi jobban, mint az, hogy hatálybalépése után Doctor Deodatus[20] átiratában még verses formában is kiadták. Az említett XVIII. fejezetből Az ember élete elleni bűntettek és vétségek rímbe szedve a következőképpen hangzanak: „278. §. »A ki embert előre megfontolt« szándékkal / Megöl: gyilkosságért lakol halálával. // 279. §. De ha ily szándékot nem fontolt előre: / Tíz vagy tizenöt év fegyház lesz a bére. / »Szándékos emberölés« neve e bűntettnek, / Melyet gyilkosságtól megkülönböztetnek. // 280. §. Ha valaki e bűntettet felmenőn követte, / Házastársán, több emberen, meglakol érette: / A fegyház életfogytáig záródik megette.”[21]

A bűnügyi nyomozás mint önálló tudományág is e korszak vívmánya, ugyanis 1893-ban jelent meg az osztrák Hans Gross, korának egyik legkiválóbb büntetőjogásza és gyakorlati szakembere tollából a Vizsgálóbírák kézikönyve című kétkötetes alapmű, amely tulajdonképpen megteremtette a kriminalisztika tudományát.[22] A korszak bűnügyi szempontból egy változó és folyamatosan fejlődő tendencia kezdeti szakaszán helyezkedett el, ahol már ismert volt a bűnvádi perrendtartásról szóló törvény,[23] így 1896-ot követően csupán egy jelentős mű született a rendőrségi nyomozások vonatkozásában. Ez a bűnügyi nyomozás tudományának első hazai szakkönyve, amely 1897-ben jelent meg Losoncon, Endrődy Géza csendőr főhadnagy tollából. Ennek az egyedülálló műnek a címe: A bűnügyi nyomozás kézikönyve.

6. kép

Endrődy Géza könyvének címlapja

Forrás: Endrődy 1897.

Endrődyé nem teljesen önálló munka, a szerző bevallottan felhasználta Gross magyarra fordított könyvét és más forrásokat is. A mű nem csupán egy antik könyvritkaság: a méltatlanul elfeledett szerző munkája valódi csemege a kriminalisták számára. Az illusztrációkkal ellátott könyv igen nagy hatással volt nemcsak a magyar bűnüldözés gyakorlatára, de a bűnüldözésről való közgondolkodásra is. Tizennyolc fejezete között külön értekezések szólnak a kikérdezésről, a helyszíni szemléről, a szakértőkről, a lőfegyverekről, a vérnyomokról, a testi sértésekről, amely fejezetekben a mai gyilkossági szakemberek számára is tanulságos szakmai ajánlások olvashatók. Bár a könyv egyes fejezeteivel napjainkban egyértelműen szembe kell helyezkednünk, és attól el kell határolódnunk,[24] megállapításainak túlnyomó többsége még ma is érvényes. Az alábbi idézet önmagáért beszél: „A nyomozás kimenetelére leghátrányosabb az, hogy a tettest egy bizonyos emberben véljük és ha egyedül ezen irányban haladunk mindaddig, míg kétséget kizáróan bebizonyíttatik, hogy a vélt egyén nem a tettes. Mert ezen hamis nyom által rendszerint sok időt fecsérlünk el anélkül, hogy figyelmünket más irányba is kiterjesztettük volna s ezalatt az eredményt ha nem örökre is, de legalább hosszú időre kockáztattuk.”[25]

1.2.3. Az 1961. évi V. törvény és az 1978. évi IV. törvény

A jogi szabályozás második lépcsőfokának tekinthető az 1961. évi V. törvény a Magyar Népköztársaság Büntető Törvénykönyvéről, amely büntetni rendelte a szándékos, illetve a gondatlan elkövetést, a privilegizált eseteket azonban nem tartotta fenn. A legnagyobb változás a minősített esetek szabályozásában következett be. Amellett, hogy a meghatározott hozzátartozó sérelmére történő elkövetést törölték, a minősítő körülmények köre jelentősen bővült. Így súlyosabbnak minősült a bűncselekmény, ha előre kitervelten, sok ember életét veszélyeztető módon, nyereségvágyból, más aljas indokból vagy célból, különös kegyetlenséggel, hivatalos személy ellen hivatalos eljárása alatt, illetőleg amiatt, valamint ha több emberen vagy visszaesőként követték el.

Az ezt követő Btk., vagyis az 1978. évi IV. törvény a Büntető Törvénykönyvről az addigi jogfejlődési folyamat eredményeit összegezte és fejlesztette tovább.[26] Ez a 33 éven át hatályos törvény – az élet védelmére szűkítve is – több változást hozott, és több módosításon esett át. E törvény konstruálta meg az életveszélyt okozó testi sértés törvényi tényállását, ami azt eredményezte, hogy 1980-tól az emberölési kísérletek jelentős hányada a testi sértések közé sorolódott. A gyermekkorú áldozatok ellen elkövetett ölési cselekmények miatti fokozott társadalmi felháborodást tükrözte a jogalkotás, amikor a Btk. 166. § (2) bekezdését a 1998. évi LXXXVII. törvény – a minősített esetek közé emelve – egy i) ponttal egészítette ki, amely szerint súlyosabban büntetendő az emberölés, ha „tizennegyedik életévét be nem töltött személy sérelmére követik el”. Ugyanez a törvény egészítette ki a Btk.-t a 166/A. §-sal, amellyel visszahozta az újszülött megölése bűntettének privilegizált emberölési tényállását. Egy ideig ezért párhuzamosan volt hatályban a tizennégy év alattiak elleni ölések súlyosabb és az újszülöttek megölésének privilegizált, enyhébb jogi megítélése. Ezt az ellentmondást küszöbölte ki a 2003. évi II. törvény, amely – közel öt év után – ismét hatályon kívül helyezte az újszülött megölésének önálló törvényi szakaszát, ezeket a deliktumokat a tizennégy év alattiak sérelmére elkövetett minősített emberölések közé utalva. Ez volt a magyar jogalkotás kivételes pillanata, amikor egy cselekmény egyetlen törvénymódosítással privilegizált esetből minősített öléssé, két évtől nyolc évig terjedő szabadságvesztés helyett akár életfogytig tartó szabadságvesztéssel büntethető bűncselekménnyé változott. Az újszülött ölések a rendszerváltás előtt évtizedeken át az emberölések 5–10%-át adták évente, majd fokozatos csökkenést mutatva 2010-től évi előfordulásuk 3 és 9% között mozog. E markáns csökkenés – és a megítélésüket övező jogi viták – ellenére nyomozásuk és bizonyításuk specifikus metodikai sajátosságokat hordoz, önálló kriminalisztikai kategória maradt.

A védekezésre képtelen vagy idős kora miatt erre csupán korlátozottan képes áldozatok ellen elkövetett emberölések számának növekedése miatt indokolttá vált a büntető jogszabályok ismételt szigorítása. Igény merült fel arra is, hogy a minősített emberölések – hasonlóan a háborús bűntettekhez – soha ne évüljenek el. Ezeknek a társadalmi elvárásoknak a következő – ma is hatályban lévő – büntető törvénykönyv igyekezett megfelelni.

1.2.4. A 2012. évi C. törvény

A hazánkban jelenleg hatályos Btk. a 2012. évi C. törvény a Büntető Törvénykönyvről, amelynek XV. fejezetében határozták meg az emberölés tényállását, mégpedig az élet, a testi épség és az egészség elleni bűncselekmények körében. E törvény a korábbi Btk. módosításait és néhány új minősítő körülményt foglalt egységes szerkezetbe. A hatályos Btk. szerint:

„160. § (1) Aki mást megöl, bűntett miatt öt évtől tizenöt évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő.

(2) A büntetés tíz évtől húsz évig terjedő vagy életfogytig tartó szabadságvesztés, ha az emberölést

a) előre kitervelten,

b) nyereségvágyból,

c) aljas indokból vagy célból,

d) különös kegyetlenséggel,

e) hivatalos személy vagy külföldi hivatalos személy sérelmére, hivatalos eljárása alatt, illetve emiatt, közfeladatot ellátó személy sérelmére, e feladatának teljesítése során, továbbá a hivatalos, a külföldi hivatalos vagy a közfeladatot ellátó személy támogatására vagy védelmére kelt személy sérelmére,

f) több ember sérelmére,

g) több ember életét veszélyeztetve,

h) különös visszaesőként,

i) tizennegyedik életévét be nem töltött személy sérelmére,

j) védekezésre képtelen személy sérelmére vagy

k) a bűncselekmény elhárítására idős koránál vagy fogyatékosságánál fogva korlátozottan képes személy sérelmére követik el.

(3) Aki emberölésre irányuló előkészületet követ el, egy évtől öt évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő.

(4) Aki az emberölést gondatlanságból követi el, vétség miatt egy évtől öt évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő.

(5) Az (1) bekezdés szerint büntetendő, aki tizennegyedik életévét be nem töltött vagy akaratnyilvánításra képtelen személyt öngyilkosságra rábír, ha az öngyilkosságot elkövetik.

(6) A (2) bekezdés h) pontja alkalmazásában a különös visszaesés szempontjából hasonló jellegű bűncselekmény

a) a népirtás [142. § (1) bekezdés a) pont], az erős felindulásban elkövetett emberölés (161. §),

b) az emberrablás és az elöljáró vagy szolgálati közeg elleni erőszak súlyosabban minősülő esetei [190. § (4) bekezdés, 445. § (5) bekezdés a) pont],

c) a terrorcselekmény, a jármű hatalomba kerítése, és a zendülés súlyosabban minősülő esetei, ha a halált szándékosan okozva követik el [314. § (1) bekezdés, 320. § (2) bekezdés, 442.2 § (4) bekezdés].”[27]

1.2.5. A bizonyítás tárgya

Emberölés esetében a bizonyítás tárgyát azok a konkrét tények alkotják, amelyek megfelelnek a bűncselekmény törvényi tényállási elemeinek. Ez azt jelenti, hogy a nyomozásnál a hangsúlyt az emberölés tárgyának és tárgyi oldalának, valamint alanyának és alanyi oldalának konkrét elemeire kell helyezni. Röviden összefoglalva tehát, az emberölés bizonyítása során a tényállást kell megállapítani. A bizonyítás tárgyát képezi a passzív alany, az elkövetési magatartás, az eredmény és az ok-okozati összefüggés, az elkövetési hely és idő, az elkövetési eszköz és módszer, az aktív alany, tehát az elkövető személye és életkora, a szándék és a motívum vizsgálata. Vizsgálni kell továbbá, hogy jogos védelmi helyzetről, illetve annak túllépéséről lehet-e szó, stb.

Az emberölés közvetlen jogi tárgya az élet. Az emberi élet, így az emberölés alapvető feltétele, tehát a gyilkosság fizikai tárgya – passzív alanya – kizárólag élő ember lehet. Elméletileg elképzelhető, hogy valaki – nem tudva, hogy megcélzott áldozata időközben meghalt – egy holttesten követ el élet kioltására alkalmas cselekményt. Az emberi tetem elleni támadás legfeljebb kegyeletsértésként bírálható el. Máig vitatott, hogy a holttesten elkövetett „ölési” cselekmény nem alkalmatlan tárgyon elkövetett emberölés kísérleteként értékelhető-e, amennyiben a tettesnek nincs tudomása a halál beálltáról, és szándéka ölésre irányul.[28] A halott viszont nem élő ember, tehát gyilkosságnak semmiképpen nem lehet tárgya. Az áldozat életkorának csak az alsó korhatár szempontjából van jelentősége. A jog ugyan már az anyaméhben és a szülés alatt is védi az emberi életet, de az általánosan elfogadott felfogás szerint a cselekményt a tolófájdalmak kezdetétől, tehát az anya testétől való elszakadási folyamat megindulásától emberölésnek kell tekinteni. Az addig elkövetett cselekményt a törvény a magzatelhajtás törvényi tényállásának keretei között szabályozza. Az emberölés bűntette által oltalmazott élet tehát az ember élve születésével kezdődik és haláláig tart. A halál beállta ebben a vonatkozásban a biológiai halál bekövetkezéséhez köthető. A szívműködés és a légzés megszűnése a klinikai halál állapota, a biológiai halál akkor következik be, amikor ehhez társul a központi idegrendszer működésének megszűnése és az emberi test sejtrendszerének bomlási folyamata. A néhány országban tapasztalható enyhülés ellenére hazánkban büntetendő a halálba segítés, az eutanázia is. A haldokló, súlyosan szenvedő, menthetetlen beteg akár saját kívánságára történő halálba segítése – az aktív eutanázia – tehát emberölésnek minősül. A passzív eutanázia – a halni hagyás – viszont az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény 20. § (3) és (4) bekezdése alapján lehetséges. Amennyiben a beteg gyógyíthatatlan betegsége a megfelelő egészségügyi ellátás ellenére rövid időn belül halálhoz vezetne, a további kezelés – szabályozott keretek között és módon – visszautasítható.

Tárgyi oldal

A tárgyi oldalon meg kell állapítani, fel kell deríteni és be kell bizonyítani mindazokat a tényeket, amelyek a bűnös – társadalomra veszélyes – magatartás, az emberölés végrehajtásának külső jegyei.

•Elkövetési magatartás: a tárgyi oldal szükségszerű elemeként bizonyítani kell, hogy az emberi élet kioltása emberi aktív cselekvés vagy passzív mulasztás következménye.

–Az esetek többségében az áldozat halálának oka aktív, akaratlagos cselekvő magatartás, amely célzottan az élet kioltását eredményezi. Ez általában valamilyen fizikai tevékenységet jelent, amely megvalósulhat eszköz nélkül, ütlegelés, fojtogatás, rugdosás, taposás stb. útján, vagy valamilyen eszköz, jellemzően kés, balta, lőfegyver, kötél, méreg, áram stb. alkalmazásával.

–A másik – ritkább – halálhoz vezető elkövetési magatartásforma a mulasztás, amely az elkövető valamilyen jogszabályban előírt kötelezettségének megszegését, elmulasztását jelenti. Ez a mulasztás nem csupán egyszerű nem tevést jelent, több annál. Jogirodalmi meghatározás szerint a nem tevés csupán erőpihentetés. A mulasztás olyannak a nem tevése, amit az elkövetőnek meg kellett volna tennie, ez tehát egyfajta kötelezettségellenes nem tevés. A mulasztások eseteiben az elkövetési magatartás legtöbbször gondatlanság, amikor például szülőnek a gyermekkel, eltartónak vagy gondozónak az idős gondozottal szembeni kötelezettségének halált okozó megszegését, elmulasztását kell a nyomozásnak bizonyítania. A bizonyítandó kötelezettség mulasztásos emberölésnél fakadhat jogi normákból, valamint – szűk körben – erkölcsi normából, parancsból is.

•Az emberölés materiális bűncselekmény, logikus ezért, hogy a bűnös, társadalomra veszélyes magatartás mellett megvalósulásának feltétele az eredmény, az áldozat halálának bekövetkezése. Az emberölés törvényi tényállása megállapításának tehát csak az áldozat halála esetén van helye. Az elhalálozás ténye és a halált okozó tettesi magatartás közötti ok-okozati összefüggést bizonyítani kell, ami a holttest kötelező igazságügyi boncolása útján lehetséges. Ezért problémásak az áldozat nélküli nyomozások, amely esetekben a hatóságok legnagyobb igyekezete ellenére sem lehet megtalálni a holttestet, mint az emberölés legfontosabb tárgyi bizonyítékát. Ezekben az ügyekben a bűnös ölési cselekményt és az annak okozataként beállt halált fokozott alapossággal, körültekintéssel kell bizonyítani. Az ítélkezési gyakorlat szerint születnek – ritkán és kivételesen – elmarasztaló ítéletek áldozat nélküli emberölési ügyekben is.

•A tárgyi oldal úgynevezett szituációs ismérvei nem szükségszerű tényállási elemek, tehát az emberölés bűntette nélkülük is bizonyítható. Törekedni kell mégis megállapításukra, mert megalapozhatnak minősítő körülményeket, és fontosak lehetnek például az ölési szándék bizonyításánál is. Nem egy emberölés sikeres nyomozása fejeződött már be anélkül, hogy az ölés helyszíne, elkövetési helye ismertté vált volna, pedig a helyszín az egyik legfontosabb kriminalisztikai kiindulópontja egy gyilkossági nyomozásnak. Ezért fontos a helyszín ismerete, szemléje, részletes vizsgálata. A gyilkosság végrehajtásának helyszíne utalhat arra, hogy előre kitervelten vagy éppen ellenkezőleg, spontán elhatározás alapján ölt-e a tettes, és utalhat arra is, hogy a cselekmény – mint például az Aranykéz utcában elkövetett robbantás esetében – eleve több ember élete ellen irányult.

7. kép

Az Aranykéz utcai robbantás nem csak a célszemély életét veszélyeztette

Forrás: A rendőrség helyszíni felvétele

–Nem szükségszerű tényállási elem jogilag az emberölés elkövetési ideje, de kriminalisztikailag kulcsfontosságú a potenciális gyanúsítottak alibijének ellenőrzése miatt. A végrehajtás módjára, kiterveltségére, a célszemély ismeretére utalhat, ha az ölés éjjel vagy hajnalban, esetleg nappal vagy például csúcsforgalomban történik. Ez történt a Fenyő János sérelmére elkövetett emberölés esetében, amikor az áldozat mozgását, közlekedési szokásait is megfigyelték az elkövetők.

–Szituációs elem az elkövetés módja, módszere, körülményei. A használt eszközök fajtái, kés használata esetében például a szúrások száma, a sérülések intenzitása, védekező jellege, helye megalapozhatja a különös kegyetlenség megállapítását, bizonyíthatja a tettes indulatát, bosszúvágyát, fizikai erejét, az eszköz használatával kapcsolatos jártasságát, képességeit. Kriminalisztikai szempontból az elkövetés módszerének vizsgálata adalékokkal szolgálhat az elkövető személyének, személyiségének, indítékának megismeréséhez. Más a módszere annak, aki eltűnéssel igyekszik leplezni tettét, aki öngyilkosságnak állítja be az emberölést, aki indulatból vagy bosszúból öl, és másképp gyilkol egy bűnszervezet. Az emberölés leplezését szolgálta már beállított véletlen baleset vagy tűzeset, természetes halál vagy közúti baleset látszatának keltése. Jellemzően mások a módszerbeli sajátosságai egy bérgyilkosságnak.

–Közismert, hogy az elkövetés eszköze sem kerül elő egyes esetekben, de ez sem szükségszerű eleme az emberölés törvényi tényállásának. Kriminalisztikailag viszont a nyomozások fontos célkitűzése az elkövetés eszközének megállapítása, felkutatása és a gyanúsított „kezébe tétele” nyomazonosságok vagy vallomások útján. Sok emberölési nyomozás során döntő fordulatot, esetenként beismerő vallomást eredményezett az elkövetési eszköz megtalálása, szakértői vizsgálata, a gyanúsított elé tárása.

Alanyi oldal

Az emberölés alanya, vagyis elkövetője bárki lehet, aki beszámítási képességgel bíró, tizennegyedik életévét betöltött természetes személy. Az emberölés nyomozásának legfőbb célja a bűntett tényének megállapítása után az elkövető, a tettes felderítése. A hatályos büntető törvény rendelkezései szerint emberölés miatt büntethetők a tizenkettedik életévüket betöltött gyermekek is, legsúlyosabb büntetésük 1-től 4 évig terjedő javítóintézeti nevelés lehet. Az emberöléssel megalapozottan gyanúsítható 12–14. életév közötti terhelt esetében az elmeállapot orvosszakértői vizsgálata során a beszámítási képességet, majd a belátási képességet egyaránt vizsgálni kell.

Az emberölés bűncselekményének elkövetői lehetnek:

•tettes, aki az emberölés törvényi tényállását egészben vagy részben, saját magatartásával megvalósítja, és rendelkezik az alannyá válás törvényi feltételeivel;

–önálló tettes, aki egyedül, más személy közreműködése nélkül valósítja meg az emberölés tényállási elemeit;

–közvetett tettes, aki más – gyermekkorú, kóros elmeállapotú, kényszer vagy fenyegetés hatálya alatt álló, tévedésben lévő stb., tehát büntetőjogi felelősségre nem vonható – személyt felhasználva vele gyilkoltatja meg az áldozatot, miközben ő a törvényi tényállás megvalósításában cselekvő módon nem vesz részt;

–társtettesek, akik az emberölést egymás tevékenységéről tudva, akarategységben, közösen, együtt követik el;

•részes;

•felbujtó;

•bűnsegéd az, aki a bűncselekmény elkövetéséhez másnak szándékosan segítséget nyújt. Ez valósul meg akkor, ha például valaki tudja, hogy azért ad el éles lőfegyvert egy másik személynek, hogy azzal ez utóbbi személy emberölést kövessen el.

Az alanyi oldalt tekintve a nyomozásnak bizonyítania kell, hogy az áldozat halálát szándékosság vagy gondatlanság okozta.

•Szándékosság:

–Az elkövetőnek egyenes vagy közvetlen a szándéka (dolus directus), ha cselekménye megkezdésekor előre látja és akarja is, hogy ténykedése áldozata halálát okozza.

–Eshetőleges, közvetett szándéknak (dolus eventualis) kell tekinteni azt, ha a tettes látta előre, hogy cselekménye a sértett halálát okozhatja, de nem akarta, nem kívánta azt, viszont közömbös maradt a tragikus végeredmény lehetőségével szemben. A gondatlan emberölésnek is két fokozata van.

•Gondatlanság:

–A tudatos gondatlanság (luxuria) esetében az elkövető a halálos eredmény bekövetkezésének lehetőségét látja, felismeri ugyan, de könnyelműen bízik annak elmaradásában.

–A hanyag gondatlanság (negligentia) akkor állapítható meg, ha a tettes azért nem látja a halálos eredmény bekövetkezésének lehetőségét, mert a tőle elvárható figyelmet vagy körültekintést elmulasztotta.

Az alanyi oldal nem szükségszerű elemei a motívum és a célzat, de megállapításuk – például az aljas indok motívumként, a nyereségvágy pedig célzatként – minősítő körülmény lehet.

•Az emberölés privilegizált esetében – az erős felindulásból elkövetett emberölésnél – a bizonyításnak a méltányolható okból bekövetkezett felfokozott, önkontrollra képtelen állapotot kell feltárnia, ami lehet sértődöttség, félelem, harag, ijedtség, féltékenység stb., de mindenekelőtt azt szükséges tisztázni, hogy az elkövető a jogos védelem, illetve végszükség „keretei” között cselekedett-e. Amennyiben a büntethetőséget kizáró vagy korlátozó jogos védelem vagy végszükség nem áll fenn, a cselekmény erős felindulásból elkövetett emberölés bűntettének minősülhet.

•Vegyes bűnösségű bűncselekmény akkor valósul meg, amikor a testi sértésre szándékosság, de a halálos eredményre csupán a gondatlanság terjed ki. Tipikusan ilyen a halált okozó testi sértés bűntette, amelyet tulajdonképpen ugyanúgy kell nyomozni, mint a szintén halálos eredményű befejezett emberöléseket.

A nyomozó ügyész és a bíró számára elhatárolási kérdéseket vet fel, hogy mi az emberölés és a halált okozó testi sértés, valamint az emberölés kísérlete és az életveszélyt okozó testi sértés megkülönböztetésének, elhatárolásának módja. Iránymutatást ebben a Kúria 3/2013. számú Büntető Jogegységi Határozata nyújt, amely szerint az elkövetés eszköze, a támadott testtájék, a sérülések elhelyezkedése és intenzitása, az elkövető kijelentései stb. adhatnak erre támpontot.

A szándékos emberölés különböző stádiumokon keresztül halad a befejezettség felé.

•Az akaratelhatározás stádiumában még nincs külvilági cselekvés, mindössze kialakul az alanyi oldalon az ölésre irányuló szándék, amely még nem büntetendő.

•Az előkészület akkor valósul meg, ha az emberölés elkövetése céljából az elkövető az ahhoz szükséges vagy a végrehajtását könnyítő feltételeket biztosítja, avagy az elkövetésre felhív, ajánlkozik, vállalkozik, vagy a közös elkövetésben megállapodik.

•Emberölés kísérlete akkor valósul meg, ha a tettes az emberölés elkövetését – egyenes vagy eshetőleges szándékkal – megkezdte, de nem fejezte be.

•Befejezett a bűntett, ha az elkövető az emberölés teljes törvényi tényállását megvalósította. A Btk.-ban vannak olyan bűncselekmények, ahol a halálos eredmény minősítő körülmény lehet, mint például emberrablás vagy közveszélyokozás esetében.[29]

1.3. Az emberölések tendenciái Magyarországon

Komoly nehézségekkel szembesül az, aki az emberölések statisztikai adatait, évenkénti előfordulásuk számait, növekvő-csökkenő tendenciáit kívánja ábrázolni, összehasonlítani az elmúlt 150 év vonatkozásában. A Pest, Buda és Óbuda egyesítéséről szóló 1872. évi XXXVI. törvénycikk rendelkezett az állami rendőrség létrehozásáról a fővárosban, ami végül formát is öltött az 1881. évi XXI. törvénycikkben. Így vált ez az év az államilag szervezett rendőrség megszületésének dátumává, egyben ettől az évtől láttak napvilágot Magyarországon a jogerősen elítéltekre vonatkozó – köztük a gyilkosságért elmarasztaltak számát is tartalmazó – igazságügyi statisztikai kimutatások. Az 1964-ben bevezetett egységes rendőrségi-ügyészségi statisztikai adatfelvételi és tájékoztatási rendszer viszont regisztrálja már a bűnelkövetők mellett a bűncselekményeket is, országos és megyénkénti bontásban.[30]

Az emberölés és annak kísérlete miatt elítéltek számát tekintve 1881-től az első világháborúig a tendencia – igen nagy szóródást mutatva – évi 300 és 700 között mozgó értékeket mutat. A két világháború közötti 25 év 200–400 közötti évenkénti előfordulási számánál nem szabad figyelmen kívül hagyni, hogy a jelentős csökkenés oka nagyrészt az ország területének a trianoni döntéssel bekövetkezett egyharmadára zsugorodása, amelynek következtében a lakosság száma 18,2 millióról 7,9 millióra – a korábbinak csupán 43%-ára – csökkent. Ezt látszik alátámasztani, hogy a második világháború[31] után emberölések és emberölési kísérletek miatt évenként elítéltek száma lényegében nem változott, míg 1950-ben 322, 1960-ban 340 és 1970-ben 430, addig 1980-ban 278 ilyen ítélet született. Az 1980-tól tapasztalható jelentős csökkenés a már említett jogszabály-módosítás következménye.[32] Az emberölési kísérletért elítéltek konkrét számainak süllyedő tendenciája is ezt igazolja, míg az 1971–1979-es években 210–281 között mozgott, addig 1980-ban 138-ra, 1981-ben 167-re, 1982-ben pedig 121-re csökkent.

A rendszerváltozás után a bűnügyi helyzet jelentősen romlott. Közismert, hogy a nagy társadalmi változások, háborús helyzetek, katasztrófák jelentős változásokat okoznak egy ország közbiztonságában, bűnözésének szerkezetében. Ugyanez történt 1989–1990-ben, ami karakterisztikusan tükröződik az emberölések – az összbűnözésen belüli arányait tekintve csekély, de súlyát tekintve meghatározó – számának jelentős megemelkedésében is.[33] A rendszerváltozástól néhány évig 400 fölé emelkedett, majd fokozatosan csökkenve stabilizálódott 300 körül, végül a 2010-es évektől erőteljes csökkenést mutatva 2015-től 200-ra, majd az alá csökkent, ahogy a mellékelt táblázat mutatja.

1. táblázat

Rendőri eljárásban regisztrált bűncselekmények számának alakulása 2010–2017. évi ENyÜBS adatok alapján

Emberölés és kísérlete

Eljáró szerv (MRFK)

2010

2011

2012

2013

2014

2015

2016

2017

BRFK

78

89

46

46

43

33

44

34

Baranya

14

11

6

13

9

11

6

8

Bács-Kiskun

17

12

15

12

14

11

10

12

Békés

4

12

8

11

9

4

6

5

Borsod-Abaúj-Zemplén

19

29

14

17

28

14

18

12

Csongrád

5

9

4

10

4

5

11

5

Fejér

8

14

8

9

14

9

5

6

Győr-Moson-Sopron

10

7

11

10

4

9

6

7

Hajdú-Bihar

16

15

12

10

17

10

15

10

Heves

6

5

7

7

6

8

12

10

Komárom-Esztergom

13

7

11

7

6

13

13

6

Nógrád

7

7

7

5

9

4

2

4

Pest

38

34

34

38

39

31

28

25

Somogy

11

8

11

9

12

7

11

3

Szabolcs-Szatmár-Bereg

13

18

13

10

9

8

10

5

Jász-Nagykun-Szolnok

13

20

7

13

14

9

4

9

Tolna

7

6

4

5

4

1

2

1

Vas

3

6

5

6

2

2

6

2

Veszprém

7

7

11

9

4

5

5

2

Zala

7

4

3

2

3

7

4

4

Országos

306

323

239

257

253

202

219

175

Forrás: Az Egységes Nyomozóhatósági és Ügyészségi Bűnügyi Statisztika adatai alapján a szerző szerkesztése

A fenti tendenciákat mutatják a befejezett emberölések évenkénti számai is. Az 1950-es évektől a rendszerváltozásig évi 180 és 220 között mozgott, majd az említett ugrásszerű emelkedés időszakában, 1991-ben 306, 1992-ben 302, 1993-ban kétszázkilencvenhét, 1994-ben 310 és 1995-ben 290 befejezett ölés vált ismertté. Az ezredforduló éveiben beállt a korábbi – több évtizeden át tapasztalható – stabil tendencia, majd a 2010-es évektől erőteljes csökkenés tapasztalható.

Összehasonlításként évente a mai Magyarországon közel 135 000 ember hal meg. Ebből 30-32 ezren rákban, kb. 3 ezren öngyilkosság következtében halnak meg, 1000–2500 között mozog a járműbalesetben elhunytak száma. Ezekhez a nagyságrendekhez képest elenyészőnek tűnhet az évente végzetes emberi erőszak következtében áldozattá váló emberek száma, mégis az emberölések azok a bűntettek, amelyek felderítését, a gyilkosok megbüntetését a közvélemény leginkább elvárja az igazságszolgáltatás szerveitől. Ennek okozataként a rendőri vezetés is kiemelt elvárással kezeli az élet elleni bűntettekben folytatott büntetőeljárásokat, amelyek a legnagyobb – sikertelenebb években is 90–95% közötti – felderítési eredményességük folytán minden időben a bűnügyi szolgálat „húzó ágazatának” számítanak.

2. táblázat

Rendőri eljárásban regisztrált szándékos befejezett emberölések számának alakulása 2010–2017. évi ENyÜBS adatok alapján

Szándékos befejezett emberölés

Eljáró szerv (MRFK)

2010

2011

2012

2013

2014

2015

2016

2017

BRFK

31

31

25

23

25

18

20

15

Baranya

6

9

4

10

4

6

1

4

Bács- Kiskun

11

1

6

8

8

6

6

9

Békés

3

10

2

7

3

3

2

2

Borsod-Abaúj-Zemplén

6

14

6

6

12

8

7

7

Csongrád

4

8

2

7

2

1

1

2

Fejér

2

6

4

5

8

2

4

4

Győr-Moson-Sopron

2

1

5

6

2

5

1

6

Hajdú-Bihar

4

9

6

3

9

4

6

4

Heves

1

1

2

3

5

5

9

1

Komárom-Esztergom

6

1

6

3

2

8

5

2

Nógrád

3

3

1

2

4

2

1

2

Pest

22

14

17

17

17

8

11

10

Somogy

5

2

7

5

7

4

7

2

Szabolcs-Szatmár-Bereg

6

5

6

4

3

3

5

3

Jász-Nagykun-Szolnok

4

8

4

6

8

2

3

6

Tolna

2

6

1

3

2

1

1

1

Vas

3

4

1

4

1

2

2

1

Veszprém

1

2

2

3

1

4

1

2

Zala

3

2

2

2

1

3

2

2

Országos

130

140

110

133

126

96

96

90

Forrás: Az Egységes Nyomozóhatósági és Ügyészségi Bűnügyi Statisztika adatai alapján a szerző szerkesztése

Minden korszakban történtek olyan nagy érdeklődést kiváltó, egyben kriminalisztikai kihívásokat és tanulságokat is hordozó emberölések, amelyek nyomozása önmagában is krimináltörténeti kuriózum. A tiszaeszlári vérvád néven elhíresült eset 1882-ben egy vásárolni küldött és onnan már haza nem tért cselédlány, a tizenöt éves Solymosi Eszter egyszerű eltűnésével indult. Később az ügy – antiszemita felhangjai miatt – országos, sőt európai hírűvé vált a zsidó gyanúsítottak rituális gyilkosság miatti perbefogásával.[34] Kriminalisztikailag egy Scharf Móric nevű kamasz, az emberölés állítólagos szemtanújának rábírása a terhelő vallomástételre, valamint a Tiszából később kifogott holttestnek az eltűnt cselédlánnyal való azonosítása tárgyában keletkezett szakértői vélemények voltak ellentmondásosak, tanulságosak. A dánosi rablógyilkosság 1907-ben a gyilkossági ügyben Magyarországon bizonyítékként először használt ujjnyom miatt, Mágnás Elza halála 1914-ben pedig részben az áldozat személye, részben a Dunából kifogott holttest azonosítása és a média szerepe miatt vált híres-hírhedt nyomozássá. A cinkotai bádogosmester, a sorozatgyilkos Kiss Béla által bérelt családi ház udvarán 1916-ban lecinezett hordókban megtalált hét női holttest már a múlt század elején felvetette és megkérdőjelezte a hatóságok eltűnt személyek ügyeiben tett intézkedéseinek szakszerűségét, érdeklődését, kellő alaposságát. A nyomozás külön érdekessége volt, hogy Kiss Béla eltűnt: másfél évvel korábban behívták katonának, és állítólag a szerb fronton tífuszban meghalt. A két nagy világégés közötti időszak szenzációja volt 1925-ben Kodelka Ferenc hentes- és mészáros mester halála, akit rablási szándékból Léderer Gusztáv csepeli csendőr főhadnagy és felesége gyilkolt meg, majd darabolt fel brutális módon. A részben megnyúzott és darabolt hullarészeket egyrészt házuk padlásán rejtették el, másrészt bőröndökbe csomagolva a Duna-partra vitték, és egy tanú szeme láttára a vízbe dobták. Bár a holttest feje sosem került elő, egy tetoválás alapján a holttestdarabokat a hentesmesterrel sikerült azonosítani. A brutális bűntett emlékét egy városszerte évekig hallható kuplé segített életben tartani: „Lédererné, mi van a kosárba? Kodelkának keze, feje, lába.” Négy év múlva – 1929-ben – ért nagyjából véget egy eljárássorozat, amely a tiszazugi arzénes gyilkosságok[35] néven vált emlékezetessé a krimináltörténetben.

8. kép

Exhumálás a tiszazugi ügyben

Forrás: https://egyperceskrimi.blog.hu/2016/02/28/a_tiszazugi_arzenes_asszonyok (a letöltés dátuma: 2018. 12. 14.)

Ebben a módszer alapján összekötött tömeggyilkosságban a hatóságok egyedülálló módon 45 exhumálást hajtottak végre, hogy szakértői vizsgálatokkal megállapíthassák, kimutatható-e az eltemetett áldozatokban az arzén.

E korszak nem volt mentes a politikai motívumokból elkövetett, de a rendőrség, az életes detektívek klasszikus kriminalisztikai munkamódszerei által felderített gyilkosságoktól sem. Tisza István volt miniszterelnököt 1918. október 31-én Hermina úti villájában gyilkolták meg felesége és unokahúga jelenlétében. Somogyi Bélát és Bacsó Bélát, a Népszava újságíróit a tettesek 1920. február 17-én gépkocsiba kényszerítve rabolták el a régi Nemzeti Színház épülete mellől, majd a Teréz körúton és a Váci úton végighajtva, az újpesti Megyeri Csárda után a Duna-parton minkettőjüket meggyilkolták, a holttesteket a vízbe dobták. A biatorbágyi viadukt 1931. szeptember 13-án történt felrobbantásakor a bécsi gyors mozdonya, négy személy- és egy hálókocsi a mélybe zuhant, összesen 22 ember halálát okozva.[36]

A felszabadulástól a rendszerváltásig eltelt negyvenöt év egyik leghíresebb, egyben legmegdöbbentőbb bűnügye a törökszentmiklósi Jancsó-Ladányi Piroska és anyja öléssorozata volt, akik 1953–1954-ben öt fiatal lányt gyilkoltak meg. A holttesteket a házuk melletti kútba dobták. Az ügy egyediségét az adja, hogy nők gyilkoltak lányokat szexuális motívumból, ami igen ritka.

9. kép

A törökszentmiklósi ház kútja

Forrás: www.szoljon.hu/jasz-nagykun-szolnok/bulvar-jasz-nagykun-szolnok/rettenetes-es-megbotrankoztato-titkok-derultek-ki-590077/ (a letöltés dátuma: 2018. 12. 14.)

A martfűi sorozat a városban működő cipőgyár hat női dolgozójának sérelmére 1957 és 1968 között elkövetett emberöléseket takarja. A megtámadottak közül ketten életben maradtak. A sorozat nyomozása bővelkedik kriminalisztikai tanulságokban, amelyek közül a legismertebb, hogy ehhez az eljárássorozathoz kötődik a leghíresebb magyar justizmord. Az első áldozat Szegedi Margit meggyilkolásával meggyanúsított Kirják Jánost – leginkább „tettestudomású” részleteket tartalmazó beismerő vallomása alapján – először halálra ítélték. A kegyelemből szabadságvesztésre változtatott büntetéséből 11 évet letöltött, amikor az igazi tettest, Kovács Pétert elfogták. A sorozatjelleg felismerése is késett, több esetet először öngyilkosságnak, illetve balesetnek véltek. Kovács Pétert halálra ítélték és kivégezték, ahogy Jancsó-Ladányi Piroskát is.

Soós Lajos és társai 1963-tól 1979-ig – 16 éven át – gyilkoltak büntetlenül, míg utolsó áldozatuk, a szolgálatban lévő Gyulai Károly r. főtörzsőrmester halála ügyében indult nagyszabású nyomozás eredményeként lelepleződtek. Helikopterrel végzett kutatás során került elő a tiszthelyettes Vecsés közelében, egy kukoricásban elásott holtteste. Soós Lajost és egyik bűntársát, György Józsefet halálra ítélték és kivégezték.