A mű eredeti címe

The Ponthunters and other school stories

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Penguin Books, 1986.

Fordította

Abrudán Katalin

Szerkesztette

Till Katalin

Fedél

Rígler György Rigó

Copyright © by the Trustees of the Wodehouse Estate

Hungarian translation © Abrudán Katalin, 2021

Magyar kiadás © Ciceró Könyvstúdió, 2021

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió Kft.

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

ISBN 978-963-432-190-3

Elektronikus verzió v1.0

cicerokonyvstudio.hu

facebook.com/CiceroKonyvstudio

instagram.com/cicerokonyvstudio

Tartalom

DIÁKÉLET ST. AUSTINBAN

Előszó

1. A pontos megoldás

2. Szemet szemért

3. John bácsi különleges esete

4. Harrison aprócska tévedése

5. Bradshaw kis kalandja

6. Egy megrázó történet

7. A Bébi és a házisárkány

8. Charteris mesterkedései

9. Payne összeszedi magát

10. Éljen a szerző!

11. A Nyávogó Nyűg

12. A díjnyertes vers

13. A tanulásról

14. A jegyzetekről

15. És most néhány szó a krikettről!

16. A Tom Brown-kérdés

BŰNTÉNY A GIMNÁZIUMBAN

1. A kitartás koronája a briliáns bunyós

2. Betörés és rablás

3. Egy kevésbé fontos mellékszál

4. Bizonyos felfedezések

5. A mi kedves közös barátunk

6. Irodalmi bankett

7. Barrett felfedezőútra kél

8. Barrett felfüggeszti felfedezőútját

9. Megjelenik a rendőrkopó

10. Thompson tanár úr nyomoz

11. A sportnap

12. Egy érdekes beszélgetés

13. Sir Alfréd gólt rúg

14. A hosszútávfutás

15. Mr. Roberts mindent megmagyaráz

16. J. Thompson eltűnése

17. És addig keressük Thompsont, míg, ha a Föld színén van, meg nem találjuk

18. Ebben a fejezetben felgöngyölítjük a különböző hősök sorsát

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

DIAKÉLET ST. AUSTINBAN

1903

Előszó

Az itt szereplő legtöbb történet eredetileg a The Captain (A kapitány) című folyóiratban jelent meg. A magazin szerkesztője lekötelez, hogy hozzájárult az újrakiadáshoz. A többi történet a Public School Magazine (Alapítványi Gimnáziumi Magazin) című magazinban jelent meg. Az Egy megrázó történet (A Shocking Affair) itt jelenik meg először nyomtatásban. „Ez volt az egyik hibánk.”

P. G. Wodehouse

Ajánlás

Ad matrem

1.
A pontos megoldás

Pillingshot fel volt dúlva. Felháborodott és megdöbbent. Nincs rá kifejezés, hogy mennyire! Természetesen semmi kifogása ellene, hogy Mellish tanár úr kijelenti: a félévben nyújtott teljesítménye, kiváltképp Líviusz terén, mindeddig szégyenteljes volt. Egy tanárnak jogában áll ilyeneket mondani, ha úgy tartja kedve. Ez a pozíciójával jár. De amikor továbbment, és a szégyenkezés minden látható jele nélkül kijelentette, hogy szombaton az összes eddig átvett Líviuszból dolgozatot írat, akkor Pillingshot úgy érezte, Mellish tanár úr túlment minden határon. Nem tartotta be a játékszabályokat. Mert vegyük a félévi meg év végi dolgozatokat! Azok rendben vannak. Az ember pontosan tudja, mikor kerül rájuk sor, és annak megfelelően rendezi ügyeit. De csak így, minden előzetes figyelmeztetés nélkül, mondhatni a semmiből odalökni, hogy dolgozatírás lesz a félév közepén, az igenis alattomos és sportszerűtlen tett. Ilyen nincs! Pillingshot azt kívánta, bárcsak a sarkára állhatna. Legszívesebben odamasírozott volna Mellish tanár úr íróasztalához, lángoló tekintetével mintegy felnyársalta volna, és azt sziszegte volna neki: „Uram, ezt a kijelentést vonja vissza! Azonnal vonja vissza állítását, különben…” – vagy valami hasonlót.

Ehelyett azonban így szólt: – Óóó, tanár úúúr, ne mááár!

– De igen! – mondta Mr. Mellish, és még csak meg sem próbálta elrejteni afölötti elégedettségét, hogy Pillingshot hogyan fogadta a hírt. – Szombaton dolgozatírás lesz Líviuszból. És – (ezt már szinte dalolta) – aki nem írja meg minimum ötvenszázalékosra, igen, Pillingshot, ötvenszázalékosra, azt súlyosan megbüntetem. Roppant súlyosan megbüntetem, Pillingshot.

Ezt követően az óra a megszokott mederben folytatódott.

– Hát igen, ez övön aluli volt, igaz? – jegyezte meg Pillingshot barátja, Parker, miután Pillingshot befejezte megrendítő előadását a polgári jogokról, külön kitérve a félév közepén íratott Líviusz-dolgozatokra. – Ez Mellish-ben a legrosszabb. Valahogy mindig kitol az emberrel.

– De mi a fenét csináljak? – őrjöngött Pillingshot.

– Hát, én azt tanácsolnám, hogy magold be az anyagot szombatra – mondta Parker.

– Ugyan, ne hülyéskedj már! – mordult rá Pillingshot ingerülten.

Mi értelme van a barátoknak, ha csak idióta ötletekkel tudnak előállni?

Még akkor is ezen borongott, amikor bement a kollégiumi házba.

Ez szerdán történt. Következésképp mindössze két napja maradt, hogy felkészüljön egy negyed tankönyvnyi Líviuszból. Teljességgel lehetetlen! A dolog kivitelezhetetlen volt.

A házban összefutott Smythe-szel.

– Te mit fogsz csinálni? – érdeklődött Pillingshot. Smythe volt az évfolyamelső, és ha ő nem tudja, hogyan lehet megbirkózni egy ilyen válsághelyzettel, akkor ki más tudja?!

– Ha lennél kedves elmagyarázni – kezdte Smythe –, hogy mi a nyavalyáról beszélsz, akkor talán tudok majd válaszolni.

Pillingshot erre roppant udvariasan előadta, hogy a Líviusz-dolgozatról beszél.

– Ó, vagy úgy – mondta Smythe könnyedén. – Hát, csak gyorsan átfutom, arra az esetre, ha valamit netán elfelejtettem volna. Aztán meg alaposan átolvasom a kapcsolódó jegyzeteket. És ha még marad egy kis időm, olvasok egy keveset a történelmi háttérről is. Neked is ezt tanácsolom.

– Ugyan ne röhögtess!

Azzal Pillingshot ugyanúgy borongva, mint eddig, elvonult.

A délutánt az Aeneis negyedik könyvének fáradságos másolásával töltötte. A hét elején ugyanis volt némi nézeteltérése M. Gerard-ral, a franciatanárral.

Pillingshot felfogása arról, hogy egy diáknak hogyan kell viselkednie a franciaórán, nem egyezett M. Gerard erről vallott nézeteivel. Pillingshot elképzelése szerint a franciaóra lényegében egy karnevál és egy rögbitolongás fúziója. Szerinte volt abban valami elragadóan mulattató, ha a padsor szélén ülő fiún taszított egyet, mire az illető kirepült a padok közé, ő pedig még a könyveit is rászórta. M. Gerard azonban rendkívül fejletlen humorérzékkel rendelkezett. A komikust kétszer figyelmeztette, majd miután a dolog harmadszor is megtörtént, azzal a javaslattal állt elő, hogy a szerda délutánt töltse benn az iskolában.

Pillingshot tehát a szabad délutánt Vergilius másolásával töltötte.

A büntetésből negyed ötkor szabadult. Ahogy kiért az iskolaépületből, látta, hogy valakit hordágyon az Iskola-ház felé cipelnek. Ugyanebben a pillanatban felbukkant az iskolai büfé felé igyekvő Parker, és kifejezésteli arca az olyan ember elragadtatásától ragyogott, akinek lelki szemei előtt tengersok gyömbérszörp lebeg.

– Helló, Parker – mondta Pillingshot. – Ki az a hulla?

– Hát te nem tudod? – csodálkozott Parker. – Ja, persze hogy nem, hiszen büntetésben voltál. A kis Brown az. Elájult, vagy mi.

– Mi történt?

– Az a hülye Babington volt Dacre házából. Összevissza hadonászik, tudod, milyen. Nem néz sehová, és Brown egyenesen belesétált az egyik ütésébe. A halántékán kapta a labda.

– Nagyon fájt neki?

– Á, nem hinném. Vagy egy hétig megússza az iskolát.

– Szerencsés bestia! Bárcsak valaki engem is fejbe vágna! Parker, gyere, vágj fejbe!

– Inkább menjünk, együnk egy jégkrémet – javasolta Parker.

– Hát jó – mondta Pillingshot. Ez volt Pillingshot egyik specialitása: bármely napszakban és bármilyen időjárási körülmények között képes volt jégkrémet enni. Ez feltehetően zsenijének volt köszönhető. Határtalan teherbírással hozta meg az ilyen áldozatokat. Ám alig végzett a beígért jégkrémmel, máris újabb balszerencse érte. Scott, az iskolai krikettválogatott egyik játékosa lépett be a büfébe. Pillingshot kedvelte Scottot, de attól még tisztában volt jellemének bizonyos fogyatékosságaival. Például azzal, hogy Scottban túlbuzgott az energia. És nem volt képes megtartani magának. Állandóan azt akarta, hogy Pillingshot is buzgón ténykedjen. Pillingshot elképzelése szerint viszont az ideális lét teljes mértékben a dolce far niente megvalósítására törekszik.

– Egy gyömbérsört kérek – mondta Scott kiszáradt ajakkal. A hálóknál gyakorolta a dobást, és aznap ritka nagy hőség volt. – Helló! Pillingshot, te ifjú naplopó, hogyhogy még nem öltöztél át? Lógsz a délutáni sportokról? Jobb lesz, ha megjavulsz, fiatalember!

– Büntetésben voltam – felelte Pillingshot méltósággal.

– Hányadszorra már ebben a félévben? Valld be, rekordot akarsz dönteni! Roppant sportszerű. Azért egy kicsit unalmas volt odabenn, nem? Kérek még egy gyömbérsört!

– Egy kicsit – ismerte be Pillingshot.

– Sejtettem. Most pedig, gondolom, majd meghalsz egy kis izgalomért. De még mennyire! Na, akkor gyerünk, fuss a házba, öltözz át, és gyere a hálókhoz mezőnyjátékosnak. Yorke arra készül, hogy megkínáljon a híres lassú dobásaival, én pedig meg akarom mutatni neki, hogyan fogadja az ilyeneket Jessop, amikor különösen jó formában van.

Scott az egész gimnázium legerősebb ütőse, Mr. Yorke pedig az egyik tanár volt. Lassú, kicsapódó labdákat dobott, általában félröptéket meg hosszú felpattanókat. Pillingshot ösztönösen megérezte, hogy a mélységben mezőnyözés megtűzdelve Mr. Yorke dobásaival és Scott ütéseivel nem fogja nagymértékben feldobni a délutánját. A hálóknál mezőnyözni a mélységben azt jelentette, hogy az ember a rögbipálya közepén áll, és lehetetlen tudnia, hogy mit követ el ellene a feléje szálló labda. Ha szerencséje van, sérülés nélkül megússza. Legtöbbször azonban a labda felpattant, és vagy a lélegzetétől vagy a fogazatától fosztotta meg az embert, attól függően, hogy milyen magasságban találta el. Pillingshot tehát nekilátott, hogy udvariasan, de határozottan kimentse magát.

– Ne beszélj marhaságokat – mondta erre panaszosan Scott. – Muszáj, hogy mozogj valamit, különben elhízol. Pillingshot! Gondolj bele, micsoda családi tragédia lenne, ha elveszítenéd a jó alakodat! Szedd össze magad! Ha negyedórán belül itt vagy, kapsz még egy jégkrémet. Egy nagy adagot, Pillingshot, a hatpennysből! Fontold meg!

A jégkrém, ahogy azt már korábban is említettük, csodásan hatott Pillingshotra, és említése sosem talált süket fülekre nála. A kijelölt negyedórán belül átöltözött, és visszatért.

– Itt a jégkrém – mondta Scott. – Vigyáztam rá, nehogy megolvadjon. Nyeld le! Mennék már a hálóhoz. Gyerünk, ember, gyerünk! Ne görgesd a nyelveden, mintha legalábbis portói lenne. Hajrá! Kész vagy? Helyes! Akkor menjünk!

Pillingshot még nem fejezte be a jégkrémet, de Scott szemmel láthatóan abban a hitben volt, hogy igen, és kegyetlen dolog lett volna megemlíteni, hogy téved. Követte tehát a hálókhoz.

Miután Pillingshot a délután előző részét ülő foglalatossággal töltötte, az emiatt elmaradt mozgást most alaposan bepótolta. Scott ritka jó formában volt, és Pillingshot nem kis érdeklődéssel állapította meg, hogy míg Yorke tanár úr dobásait kivétel nélkül minden esetben legalább vagy négyszáz méternyire üti el, két egymást követő labda sosem száll ugyanabba az irányba. Amint a lihegő mezőnyjátékos elsprintelt a rögbipálya egyik végébe, és elkapta, majd visszadobta a labdát, azonnal fület gyönyörködtető kopp hallatszott, és a labda már szállt is a pálya ellenkező sarkába. Ritka szép ütések voltak, de Pillingshot úgy érezte, sokkal jobban élvezné mindezt, ha egy nyugágyból követhetné az eseményeket.

– Határozottan fejlődsz a mélységi mezőnyjátékban, ifjú Pillingshot – mondta Scott, amikor levette a térdvédőjét. – Nagy tehetséggel állítod meg a labdát a pocakoddal, ilyet még a legjobb első osztályú mezőnyjátékosoktól sem láttam. Órákat kellene adnod. Most pedig menjünk uzsonnázni!

Ha Pillingshot alaposabban ismerte volna a klasszikusokat, akkor ezen a ponton kijelentette volna, hogy „Timeo Danaos”,{1} és az utolsó pillanatban megpróbál elmenekülni a büfé irányába. Csakhogy hagyta magát becsapni Scott megtévesztő kijelentésétől. Lelki szemei előtt már látta is magát, ahogy kényelmesen hátradől Scott egyik foteljében, elnézi, ahogy egy kisdiák pirítóst készít, amelyet aztán csekély lelkesedéssel felszolgál. Ezért hát követte Scottot a tanulóba. A helyzet klasszikus párhuzamát az osztrigák jól ismert esete kínálja. Ők is ugrottak, akár a csík.{2}

Megérkeztek a tanulószobába, és Pillingshot már készült, hogy megkönnyebbült sóhajjal bevesse magát a legkényelmesebb fotelbe, amikor Scott előjött a nagyágyúval.

– Igaz is! – mondta olyan nyugalommal, hogy az Pillingshot szemében már szinte arcátlanságnak tűnt. – Attól tartok, a kisinasom ma nem lesz itt. A kis nyavalyás fogta magát, és elkapta a mumpszot vagy a pestist, vagy valami hasonlót. Begyújtanál a kályhába? Melegünk lesz, de mindegy. A süteményt a szekrényben találod. Akár elő is vehetnéd. A pirítóssütő villa valahol ott lóg a falon. Egy szögön. Megvan? Remek fickó vagy! Akkor csak rajta!

Azzal Scott összeszedett öt díszpárnát, két széket, fogott egy doboz vegyes kekszet, és kényelembe helyezte magát. Pillingshot, érzelmei kifejezésére nem találván szavakat (szókincse igen korlátozott volt), némán követte az utasítást. Volt abban valami lenyűgöző, ahogy Scott mindig rá tudta venni az embereket, hogy különböző szolgálatokat tegyenek neki. Úgy tűnt, számára ez a világon a legtermészetesebb. Ha például valami oka lett volna felbérelni egy orgyilkost, hogy intézze el a német császárt, akkor Scott csak ennyit mondott volna: „Hallja, jó ember! Megtenné, hogy átugrik Németországba, és megöli nekem a Kaisert? Helyes. Derék ember! De igyekezzék!” Aztán leül, és várja az eredményt. Fel sem merülne benne, hogy a dolgot nem hajtják végre a kért módon.

Pillingshot épp elkészült a pirítóssal, amikor nyílt az ajtó, és belépett a Merevale-házban lakó Venables.

– Mintha az uzsonna lehetőségét emlegetted volna, Scott – mondta Venables. – Úgyhogy benéztem. Szent isten! Ember! Tüzet rakattál ilyenkor? Van fogalmad, hogy hány fok van árnyékban?

– Foglalj helyet – mondta erre Scott. – Sikeres életem titka, hogy bármekkora hőségben is képes vagyok pirítóst enni. Ismered Pillingshotot? Az egész iskola egyik legtüzesebb mezőnyjátékosa. Illetve eddig az volt. Mostanára már lehet, hogy lehűlt. Venables… Pillingshot… ismerkedjetek meg. Gyerünk már azzal a teával, Pillingshot! Mi? Hogy már készen van? Rendes gyerek vagy. Akár neki is láthatunk.

– Csúnya egy baleset érte a kis Brownt, igaz? – jegyezte meg ezután Scott. – A fiúknak nem kellene ennyire ész nélkül csapkodniuk a labdát, amikor a pálya tele van emberekkel.

– Gondolom, nem jön rendbe szombatra – töprengett Venables.

– Kizárt. Miért? Ó, el is felejtettem. Úgy volt, hogy ő lesz a pontozó a Windybury elleni meccsen, igaz? Kit teszel be helyette?

Venables volt a St. Austin Gimnázium krikettcsapatának kapitánya. A szombaton esedékes meccset Windybury hazai pályáján készültek játszani.

– Még nem döntöttem el – felelte Venables. – De könnyű lesz találni valakit. A pontozás nem olyasmi, amihez százból csak egy fiú ért.

És ekkor Pillingshotnak támadt egy ötlete, méghozzá egy zseniálisan ragyogó ötlete.

– Pontozhatnék én? – kérdezte, és az aggodalomtól remegve várt, nehogy elutasítsák a kérést.

– Rendben – mondta Venables. – Nem látom okát, hogy miért ne. A nyolc tizennégyes vonatot kell elérnünk. Nehogy lemaradj, vagy valami!

– Még hogy én?! – lelkesedett Pillingshot. – Az kizárt.

Szombat reggel, pontosan kilenc óra tizenöt perckor Mellish tanár úr kiosztotta a Líviusz-dolgozat kérdéseit. Amikor Pillingshot padjához érve azt üresen találta, olyan kifejezés suhant át az arcán, amilyen a melodrámák értetlenkedő zsiványának képén szokott megjelenni.

– Hol van Pillingshot? – érdeklődött fájdalommal teli hangon. – Hová lett?

– Windyburybe ment a csapattal, tanár úr – adta meg a választ Parker, és csak nagy küszködés árán állta meg, hogy ne húzódjon fülig a szája. – Ő lesz a pontozó.

– Hát igen! – mondta magában Mr. Mellish szomorúan. – Pont ettől féltem.

2.
Szemet szemért

A Merevale-házban lakó Philip St. H. Harrison kifelé mindig szívélyes, sőt rokonszenvező toleranciával viseltetett embertársai iránt. Ha osztályfőnöke célzást tett rá, miszerint P. St. H. Harrison viselkedése nem egyezik a tanár úr elképzeléseivel arról, hogy mi az illő viselkedés Anglia ifjúságához, Harrison minden egyes szavával derűsen egyetértett, lelkendezve helyeselte szándékát, hogy az ügyet az igazgató úr elé kell terjeszteni, és olyan nyugalommal fogadta a büntetést, mint egy pincér a báránysültre és hasábburgonyára szóló rendelést. Ám az ezt követő tanítási napon a tanteremben az egyik pad egész nap idegesítően nyiszorogni fog, mintegy jelezvén az osztályfőnöknek, hogy tetteit nem feledték. Vagy például, ha a csapatkapitánya csúnyán beszélt vele, mert a rögbimeccs során túl hamar kirúgta a labdát a tolongásból, akkor Harrison szelíd mosollyal hallgatta végig, de amint alkalma nyílt, jól megtaposta a kapitány lábujját. Dióhéjban: a saját érdekeit kitűnően képviselő ifjú volt. Ennek ellenére előfordult, hogy kudarcot vallott. Graham esőkabátja is ilyen eset volt, ráadásul tökéletesen példázza, mekkora igazság van abban a mondásban, hogy a suszter maradjon a kaptafánál. Harrison erőssége a diplomáciai készsége volt. Amint a diplomácia művészetét egy briganti eszközeivel cserélte fel, azonnal hibázott is. A dolog a következőképp esett.

Tony Graham a Merevale-ház egyik prefektusa volt, és kötelességei közé tartozott többek között, hogy felügyelje azt a hálót, amelynek egyik dísze Harrison is volt. Ennek a hálónak a fegyelmezése kimondottan nagy energiát igényelt. Az olyan válogatott jó lelkek, mint Braithwaite a kilencedikből és Mace, aki szélsebesen taszította előre a tizedikesek osztályfőnökét a korai sír felé vezető úton, egyaránt kemény kezet igényeltek. Sőt legtöbbször nem is csak egy kemény kézre volt szükség, hanem a kemény kézben jó szolgálatot tévő sétabotra is. Vegyük még mindehhez hozzá Harrisont meg más, hasonló kaliberű egyedeket, és azonnal nyilvánvalóvá válik, hogy Graham pozíciója nem volt szinekúra.{3} Harrison szokása volt, hogy esténként a ruháival együtt jóságos maszkját is levetette, és igazi, züllött gazemberi mivoltában mutatta meg magát. Ilyenkor aztán semmitől sem riadt vissza, amíg az adott dolgot szigorú inkognitóban tudta véghez vinni. Ebben a minőségében azonban rendszeres összeütközésbe került Grahammel. Mert előfordul, hogy egy prefektus esetenként még a sötétben is meg tudja állapítani, honnan ered a zaj. És amennyiben az említett prefektust a hét hat napján folyamatosan zaklatták azzal a bizonyos zajjal, és ha annak forrását a prefektus a hetedik napon váratlanul sikeresen azonosítja, akkor nyilvánvaló, hogy az illető zaj előállítója és szabadalmaztatója rossz véget ér.

Így történt, hogy a fent leírt módon mulatozó Harrisont egyik éjjel hirtelen erőszakos támadás érte. Harrison egy bádog kekszesdobozból, némi kavicsból és egy kis madzagból leleményes készüléket szerelt össze. A kavicsokat a dobozba tette, a dobozra rákötözte a madzagot, és az egészet egy komód alá helyezte. Majd fogta a zsinór másik végét, lefeküdt, és felkészült egy újabb remek mulatságra. Eleinte minden nagyszerűen ment. Tony többször elismételt kérdése sem derített fényt a zavart okozó személy kilétére, és amikor a kérdezősködés végre abbamaradt, és úgy tűnt, hogy a prefektus lemondott az egészről, mint megoldhatatlan kérdésről, P. St. H. Harrison kezdte úgy érezni, hogy bizonyos körülmények között határozottan szép az élet. Ebben a felhőtlen állapotban leledzett tehát, amikor valaki megragadta a zsinórt, amellyel épp egy győzedelmes zörejt idézett elő a komód alatti térben, és a következő pillanatban a madzag tulajdonosa mozgalmas pályafutása legizgalmasabb pillanatát élte át.

Mert Tony, mint Rémusz bácsi meséiből a Nyúl, addig lapított, amíg teljes bizonysággal meg nem állapította, hogy merről jön a zaj. Akkor kicsusszant az ágyából, kígyó módjára végigsiklott a padlón, de olyan ügyesen, hogy egy rézbőrű indián is büszke lett volna rá, megtalálta a bádogdobozt, majd a zsinórt követve eljutott a tulajdonosig. Harrison az összecsapásból sajgó testtel került ki, további szabadidős tevékenységre képtelenül. Az éjszaka eme eseménye mély benyomást tett rá. A számlát valahogy mindenképpen ki kellett egyenlíteni, és néhány nappal később alkalmat is talált erre. A Merevale-ház barátságos mérkőzést játszott az Iskola-ház ellen, és mivel senki mást nem találtak, jobb híján Harrisont tették meg bírónak. Ez már önmagában is bosszantotta. A krikett nem kötötte le különösebben – Harrison nem állt be a flanelnadrágos félkegyelműek sorába –, ráadásul a játékkal kapcsolatos összes tevékenység közül a bíráskodást gyűlölte a legjobban.

Mindazonáltal, amikor vice{4} Charteris – akinek egy játszmán belül három dobásából is négy pontot ütött Scott, az iskola nagy fejszése{5} – Tonyra került a sor, Harrison ráébredt, hogy még a bíráskodásnak is megvannak a maga előnyei, és elhatározta, hogy alaposan kihasználja a helyzetet.

A dobásokat Scott fogadta, és már Tony első labdájára is a maga vakmerő módján vetette rá magát. Jól hallható koppanás hangzott, és abban a pillanatban felzendült a sportújságok nyelvén szólva magabiztos apellálás is Welch, a Merevale-ház kapusként működő kapitánya és Tony ajkáról. Még Scotton is látszott, hogy érzi, elérte a vég. Néhány lépéssel már el is távolodott a kaputól, de mielőtt továbbment volna, még ránézett a bíróra, hátha véletlenül valami csoda folytán mégis az ütős mellett szóló döntést hoz. És a csoda megtörtént.

– Nem esett ki! – kiáltotta Harrison.

– Figyelemre méltó – fordult kedélyesen Tonyhoz –, mennyire hasonlított a füvön becsapódó labda hangja az ütő koppanásához. Hát igen, az embernek nagyon ébernek kell lennie, ha ki akarja deríteni, hogy pontosan merről is jön egy hang.

Tony felháborodottan horkantott egyet, aztán visszament a futás kezdőpontjához.

Ha létezik a krikett történelmében játékos, aki „láb a kapu előtt” helyzetbe került, akkor az a játékos a Tony második labdáját fogadó Scott volt. Még csak apellálni sem érte meg egy ennyire egyértelmű helyzetben, de a formalitásoknak meg kell adni a módját.

– Szabályos volt? – érdeklődött Tony.

– Nem esett ki! Rettenetes nagy kár, nem gondolod, hogy nem vezetik be azt az új láb-a-kapu-előtt szabályt?

– Úgy látom – mondta erre Tony keserűen –, hogy a régi szabály is jól tartja magát, amikor a játékos lába szemmel láthatóan elöl volt.

– Ja, ja. De tudod, a labda nem szállt egyenesen, és a szabályok szerint…

– Ó, hagyjuk – szakította félbe Tony.

A következő labdát Scott négypontosra ütötte, az azutánit meg kettőre. Az ötödik egy yorki volt, és épp csak súrolta a felső karót. A hatodik viszont igazi szépség volt. Már abban a pillanatban, ahogy elhagyta Tony kezét, akárki láthatta, hogy ezzel kiüti a dobót. Harrison is tökéletesen látta.

– Rontott dobás! – rikkantotta tehát. És abban a pillanatban Scott túlsó karója a kapus irányába pattant.

– Te jó ég, ember! – kiáltotta Tony, jelentős mértékben elveszítvén krikettes önuralmát, noha ez tőle roppant szokatlan volt. – Esküszöm, hogy nem léptem át a vonalat. Nézd, látszik is a nyomom.

– Így van. Csakhogy sajnos úgy láttam, szabálytalan kartartással dobtál. Persze, tudom, hogy nem volt szándékos, meg minden, de hát a szabályok…

Tony ezen a ponton feltehetően szívesen mondott volna valami rendkívül erős véleményt a szabályokról, de eszébe jutott, hogy végtére is Harrisonnak mindez jogában áll, és a bíróval vitatkozni nem úri dolog. Harrison pedig megdicsőülten indult meg a keresztláb felé.

De túlságosan is nagy művész volt ahhoz, hogy túlzásba vigye a dolgot. Tony következő játszmája minden beavatkozás nélkül zajlott. Mindazonáltal ennek az is lehetett az oka, hogy rettenetesen rosszul játszott. A harmadik játszma után Harrison megkérdezte Welchet, hogy lehetne-e valaki más a bíró most már, mert neki tanulnia kell, és Welch megkönnyebbült sóhajjal elengedte.

– Lelkiismeretes egy fickó volt az a ti bírótok – jegyezte meg Scott Tonynak a mérkőzés végével. Scott száznégy pontot szedett össze, és roppant elégedett volt. – Ha figyelembe vesszük, hogy a ti házatokból való, el kell ismerni, rettentő tisztességes.

– Azt akarod mondani, hogy mert különben általában csalunk?

– Dehogyis! Te féleszű! Jól tudod, hogy értem. De hallod, az a kapás, amire Welch is és te is apelláltál, biztosan hajszálon múlt. Esküdni mertem volna, hogy hozzáért az ütőm.

– Persze hogy hozzáért. Egyértelműen kiestél. Ugyanúgy az „Ike”{6} esetében is. És hallod, szerinted azt a labdát, amivel kiütöttelek volna, tényleg szabálytalan kartartással dobtam? Tudod, még az első játszmában.

– Szabálytalan? Drága, jó Tony! Csak nem akarod azt mondani, hogy a srác szabálytalan kar miatt állított le? Azt hittem, hogy átléptél a vonalon.

– Szerintem a kölyök őrült – mondta erre Tony.

– Nem lehet, hogy így áll bosszút rajtad, mert valahogy rátapostál a tyúkszemére valamikor? Nem volt valami nézeteltérésed ezzel a nemes ifjúval mostanában?

– A mindenit! – kiáltotta Tony. – Igazad van! Alig pár napja, hogy jól megruháztam, mert rendetlenkedett a hálóban.

Scott elnevette magát.

– Hát, úgy látszik, ma visszaadott egy keveset a kölcsönből. Még szerencse, hogy csak barátságos mérkőzés volt. Tony, miért hagytad, hogy elragadjon a düh szenvedélye? Ezzel aztán jól elszúrtad a statisztikádat, igaz, az én átlagomon viszont lényegesen javítottál. Nem tudom, hogy ez megvigasztal-e.

– Cseppet sem.

– Ne mondd! Hát akkor, viszlát. Én a helyedben szemmel tartanám azt a lelkiismeretes bírót.

– Úgy lesz – mondta Tony. – Jó éjt.

Harrison szemmel tartása azonban nem járt semmilyen eredménnyel. Ha akart, nagyon jól tudott viselkedni. Olyankor Sandford és Merton{7} nyomába sem léphetett, a vasárnapi iskolai történetek hősei pedig ki sem álltak volna ellene. Ám a Nemezis, ahogyan azt a költőtől tudjuk, noha nem futóbajnok, a híres Maisie-hez hasonlóan, idővel akkor is utoléri az embert. Csak idő kell neki, és megérkezik. És Harrison esetében is megérkezett. Egy reggel, nagyjából két héttel a házi mérkőzés esete után, Harrison furcsa érzésre ébredt. Eleinte nem is tudta pontosan megfogalmazni, hogy mi az, és mivel túl álmos volt ahhoz, hogy érzelmei finomabb árnyalatairól tárgyaljon önmagával, már készült, hogy a másik oldalára fordul, és tovább alszik, amikor beléhasított a valóság. A magányt érezte! És azért érezte magát magányosnak, mert az egész hálóban egyedül tartózkodott. Jobbra, balra és minden egyéb irányban csak üres ágyakat látott.

Ahogy álmosan töprengett e csodás jelenség magyarázatán, távoli harangszó jutott el a füléig, és ez megadta a választ. A reggeli áhítatra szóló harangszó volt az! Harrison előhúzta az óráját a párnája alól, és megrökönyödve nézett rá. Négy perc múlva hét óra. És az áhítat hétkor kezdődik. Na mármost, Harrison már máskor is késett el a reggeli imáról. Nem amiatt aggódott, hogy elmulasztja az istentiszteletet. Az igazán nagy baj az volt, hogy már annyiszor késett, hogy Merevale súlyos megtorlásokat helyezett kilátásba arra az esetre, ha Harrison ismét elkésne, vagy legalábbis egy jó darabig nem lenne képes pontosan érkezni.

Ez a fenyegetés még csak tegnap hangzott el, és íme, minden esélye megvan rá, hogy ma már megint elkésik!

Öltözködésre nem volt idő. Kiugrott az ágyból, a tisztességes megjelenés kötelezettségének engedményt téve végighúzott az arcán egy nedves mosdószivacsot, és körbenézett, hogy mivel takarhatná el a hálóingét, amely lett légyen bármennyire is elfogadott a hálóteremben, Harrison ösztönösen érezte, hogy nyilvános megjelenésre aligha megfelelő öltözék.

Ám úgy tűnt, hogy a sors a kedvében jár. Az egyik fogason esőkabát lógott. Egy nagy, bő, áldásos esőkabát. Harrison egy szempillantás alatt belebújt.

Négy perccel később már szélsebesen el is foglalta a helyét a kápolnában.

A rövid istentisztelet alatt sikerült magához térnie. Az épületet elhagyván új embernek érezte magát. Öltözéke, noha sajátságos, nem válthat ki megjegyzéseket. St. Austinban a reggeli áhítat sosem volt teljes ünnepi díszt megkövetelő szertartás. A hálóinget elrejtő esőkabát inkább megszokott, semmint kivételes viseletnek volt mondható.

Csakhogy Harrison és a többiek viselete között volt egy árnyalatnyi különbség. A többieken a saját esőkabátjuk volt. Rajta valaki másé.

Az iskola népének tömege csoportokra oszlott, és minden egyes csapat a saját lakóháza felé vette az útját.

A Merevale-ház már egészen közel volt, amikor Harrison érezte, hogy valaki hátulról megragadja. Megfordult, és Grahammel találta magát szemben.

– Megkérdezhetem – érdeklődött Tony rendkívül udvariasan –, ki engedte meg, hogy felvedd az esőkabátomat?

Harrison csak hápogott.

– Feltételezem, nem tudtad, hogy az enyém.

– Nem tudtam. Fogalmam sem volt.

– És ha tudtad volna, hogy az enyém, akkor gondolom, nem vetted volna fel, ugye?

– Dehogyis! Persze hogy nem – felelte Harrison. Graham szemmel láthatóan rendkívül józanul ítélte meg a helyzetet.

– Hát akkor – mondta Tony – most, hogy már tudod, legjobb lenne, ha visszaadnád.

– Visszaadnám?

– Igen. Siess! Úgy néz ki, mintha esni készülne, és nem akarok megfázni.

– De Graham! Rajtam csak…

– Kérlek, kímélj meg az intim részletektől! Gyerünk! Ide az esőkabátommal!

És végül, mivel Harrison hozzáállása nehézkessé vált, Tony saját kezűleg hámozta ki a kabátból, majd ment a maga dolgára.

Harrison vegyes érzelmekkel nézett utána. A jogos felháborodás elkeseredetten dúlt benne a jövője felőli legborzalmasabb aggodalommal.

Mi lesz, ha Merevale meglátja?! Rettenetes gondolat! Harrison futott. Épp elérte a házat, és gratulált magának, hogy megmenekült, amikor megtörtént a legrosszabb. A magánlakásokhoz vezető ajtóban ott állt Merevale, és mellette maga az igazgató. Mindketten határozott érdeklődéssel figyelték, ahogy a fiú beront a diákok bejáratán.

– Harrison – szólalt meg Merevale a reggelinél.

– Igen, tanár úr, kérem.

– Az igazgató úr… ismét… látni kívánja.

– Igenis, tanár úr, kérem – mondta Harrison.

Furcsamód, hangjából hiányzott a lelkesedés.

3.
John bácsi különleges esete

(Levelekben elmesélt történet)

I.

Feladó: Richard Venables, St. Austin Gimnázium.

Címzett: Richard bátyja, Archibald Venables,

Cambridge, King’s College.

Kedves Archie!

Nem azért ragadtam tollat, mert válaszban reménykedem, hanem sokkal inkább azért (figyeled a thuküdidészi szerkezetet?), hogy elmeséljek neked valamit, egy olyan esetet, amelynek fontossága minden korábbi eseményt felülmúl. Talán hallottad már, de az is lehet, hogy nem, John bácsikánkkal – aki nemrég tért haza a gyémántbányákból, és ez meg is látszik rajta – megesett kalandom messzire szálló hírét. A dolog a következőképp esett:

Szerda este a vasútállomás felé tartván – hogy kimenjek John bácsi vonata elé, ahogy arra nagyra becsült atyánk volt oly szíves megkérni –, áthaladtam a krikettpályán. Odaérvén elborzadva, meghökkenve és felháborodva konstatáltam, hogy egy rikító, kockás öltönyt viselő, középkorú csirkefogó – ránézésre egy nyugalmazott zálogostól kezdve egy másodosztályú komornyikig (akit kirúgtak, mert lopta a sherryt) bármi is lehetett – áll a pálya közepén, azon a pályán, ahol szombaton (vagyis holnap) Rugborough ellen játszunk, és túrja a füvet! Kérlek szépen, valósággal feltúrja! A sétabotjával hatalmas rögöket ásott ki a mi gondosan ápolt gyepünkből. Úgy elkapott a harctéri idegesség, hogy majdnem elájultam. Már az is épp elég, ha az ember az iskolai válogatott kapitánya, hogy bármi kizökkentse a formájából, de ha tetejébe még azt látja, hogy a gyepet, amely gondozását nap mint nap alaposan felügyeli és amellyel éjről éjre álmodik, egy vadidegen feldúlja… hát akkor! Állítólag a tehenet határozottan ingerli, ha elveszik tőle a borját, de nem hinném, hogy a létező leganyaibb érzelmű tehén is átélte volna valaha azt az őrjöngő tébolyt, ami abban a pillanatban feldúlta lelkemet. Habzó szájjal rontottam a pasasra.

– Kedves uram! – rikoltottam. – Tisztában van vele, hogy a krikett történetében létező legjobb pályát teszi tönkre?

Erre bódultan rám bámult, és azt mondta: – Mi?

– Mégis, hogy képzeli, hogyan játsszunk Rugborough ellen egy ilyen felszántott pályán? – kérdeztem.

– Nem értem, miről beszél, fiatalúr – felelte. Hát, aki képes lefiatalurazni az embert, az túllép minden határon. És az ember jogosan lesz kissé udvariatlan vele. Úgyhogy azt mondtam:

– Akkor maga vagy részeg, vagy őrült, de szerintem inkább az utóbbi. Úgy vélem, ezt valami könyvből vettem, de nem emlékszem, melyikből. Erre már kezdett egy kicsit ébredezni, de mielőtt a gondolatait szavakba önthette volna, megjelent Biffen, a gondnok, hogy nyugovóra térése előtt még egy utolsó pillantást vessen a pályára. Amikor meglátta a lyukakat – a szanaszét elhelyezkedő, közel fél méter mély lyukakat abban a dobósávban, ahová rendszerint három labdából kettő esik –, majdnem idegrohamot kapott. Gyengéden elmagyaráztam neki a helyzetet, aztán otthagytam, hogy elrendezze a dolgot kockásöltönyös barátommal. Ahogy elindultam, még hallottam, hogy Biffen szigorú filippikába kezd, és tudtam, hogy jó kezekben hagytam a pasast. Azzal folytattam utamat az állomásra. Azt az utasítást kaptam, hogy az öt harmincas vonathoz menjek ki. Jut eszembe, természetesen fogalmam sem volt, hogy John bácsi hogy néz ki, mivel vagy másfél éves korom óta nem láttam, de nekem azt mondták, hogy magas, meglehetősen jóvágású férfit keressek. Nos, az öt harmincas befutott, de egyetlen leszálló utasa sem felelt meg a leírásnak. A magasak nem voltak jóvágásúak, és az egyetlen jóképű férfi még cipőben is csak százötven centi lehetett. Mégis megkérdeztem, hogy Mr. John Dalgliesh-e a neve, de történetesen a Robinson névre hallgatott, így nem tudott szolgálatomra lenni. Megvártam még vagy két másik vonatot, majd visszamentem a krikettpályára. A fickó már eltűnt, de Biffen még mindig ott volt.

– Várt valakit máma, uram? – kérdezte, ahogy meglátott.

– Igen. Miért? – kérdeztem vissza én.

– Mer’ ű vót az – közölte Biffen. Ügyes faggatózással végül sikerült kiszednem belőle az egészet. Úgy tűnik, hogy a borzalmas, kockásöltönyös tapló atyánk magas, jóvágású embere, más szóval John bácsi volt személyesen. Gondolom, a négy harmincassal jött. Akárhogy is, megjött, és én súlyosan megsértettem. Biffen elmondta, hogy a bácsi megkérdezte, ki vagyok, és Biffen meg is mondta neki, miközben azon törte a fejét, hogy mivel is hozakodjon még elő az ásással kapcsolatban. Jut eszembe, feltételezem, ezt puszta megszokásból tette. Talán azt hitte, hogy esetleg gyémántra bukkan. Amikor Biffen megmondta neki a nevem, akkor gonoszul ezt az üzenetet hagyta: „Akkor, amikor a fiatalúr visszajön, legyen olyan jó, és mondja meg neki, hogy a nevem John Dalgliesh, és hogy ezt nem hagyom annyiban.” És van egy olyan sejtésem, hogy tényleg nem fogja annyiban hagyni. Tudom, hogy atyánk ki nem állhatja John bácsit, de szerette volna, ha kivételesen kedves vagyok hozzá, mert úgy volt, hogy a bácsi beajánl valami ócska vállalathoz, amikor befejezem az iskolát. Otthonról még nem kaptam hírt, de már minden pillanatban várom. Ezzel együtt is, szeretném tudni, hogyan állhattam volna meg szó nélkül, amikor látom, hogy tönkreteszi a szezon főmérkőzésére rendbe tett pályát? Ahogy most kinéz, kizárt, hogy újra olyan jó állapotba kerüljön, mint volt. Ha Rugborough lassú dobója megtalálja valamelyik üreget, akkor végünk, semmit sem tehetünk ellene. Mindent egybevetve, borzalmas ügy ez az egész. Írj hamar, de tudom, hogy úgyse fogsz. Szeretettel: Dick

II.

Sir Everard Venables vezérőrnagy, lovagparancsnok,

a Viktória-kereszt kitüntetettje távirata fiának,

Richard Venables-nak. Venables,

St. Austin Gimnázium.

Mi történt John bácsival? Azt mondja, durván megsértetted. Postafordultával választ várok: Venables

III.

Levél Mrs. James Anthonytól

(született Miss Dorothy Venables)

fivérének, Richard Venables-nak:

Kedves Dick!

Mit tettél John bácsival? Jim és én két hetet apánál töltünk, és ahogy megérkeztünk, ez volt az első, amiről hallottunk. John bácsi – ugye, milyen szörnyű ember? – azt mondja, felháborítóan szemtelen voltál vele, amikor lement meglátogatni. Feltétlenül írj, és meséld el, mi volt! A részletekről még semmit sem tudok. Apa nem hajlandó többet mondani, és egyszerűen őrjöng, ha valaki szóba hozza a dolgot. Jim tegnap este azt mondta az estebédnél, egy kötelességtudó fiú minden bizonnyal feladatának érzi, hogy sértegesse John bácsit. Mire apa azt felelte, hogy: „Kötelességtudó, hogy az a…”, a többire nem emlékszem, de borzasztó volt. Jim szerint ha apa állapota rosszabbra fordul, akkor le kell fognunk, és ki kell szabadítanunk a hámjából. Ebből is látszik, hogy Jim bolondul a lovakért! Azonnal írj, ahogy megkapod ezt a levelet! Mindent tudni akarok! Szeretettel, nővéred: Dorothy

IV.

Részlet a St. Austin Gimnázium tanulója,

Richard Venables leveléből apjának:

Sir Everard Venables vezérőrnagy, lovagparancsnok, a Viktória-kereszt kitüntetettje részére:

„… Amint tehát látja, apám, valójában ő tehetett róla. A német császárnak sincs joga, hogy idejöjjön, és elkezdjen ásni a legjobb pályánkon. Vegyünk egy hasonló esetet! Tegyük fel, hogy valami idióta (természetesen nem mintha John bácsi az lenne, de tudja apám, mire gondolok) odamenne, és nekilátna kiásni az azáleáit. Nem használna súlyos és metsző szavakat? Ha úgy kívánja, bocsánatot kérek John bácsitól, de akkor is fenntartom, hogy igazán elmehetett volna valahová máshová, ha annyira nagyon ásni volt kedve. Mert látja, apám…” stb. stb.

V

Levél Richard Venables-tól,

a St. Austin Gimnázium tanulójától

nővérének, Mrs. James Anthonynak:

Kedves Dolly!

Köszönöm szépen, hogy írtál, és köszönöm Jim kedves üzenetét is. Igazán remek fickó. Rettentően örülök, hogy hozzá mentél feleségül, és nem ahhoz a nyamvadt Thompsonhoz, aki annyit lógott körülötted. Remélem, hogy a világ legcsodásabb kisbabája virágzó egészségnek örvend! És akkor térjünk rá John bácsira! Az igazat megvallva kimondottan örülök, hogy jól beolvastam neki. Tegnap lejátszottuk a Rugborough elleni meccset, és a pálya egyszerűen maga volt a borzalom. Az ellenfél nyerte meg a pénzfeldobást, és kétszáztíz pontot ért el. Persze a gyep az egyik oldalon teljesen jó volt, és a legtöbb pontjukat azon a részen szerezték. Szokás szerint kapus voltam, és borzasztóan szégyelltem magam a pálya rettenetes állapota miatt, amikor a másik kapitány megkérdezte, hogy talán tévedésből nem a rögbipályán játszunk-e. Természetesen nem mondott volna ilyet, ha történetesen nem régi barátom, de valószínűleg a csapata többi tagja is ezt gondolta, csak túl udvariasak voltak ahhoz, hogy szóvá tegyék. Amikor az ütés sora ránk került, a pálya rosszabb állapotban volt, mint valaha! Én és Welch – pár éve egy hetet töltött nálunk a szünidőben, nem tudom, emlékszel-e rá – mentünk fel kezdeni. Welch az első játszmában ki is hullott, az egyik labda pont arra a helyre esett, ahol John bácsi bányászott, és felpattant. Persze piszok balszerencse volt, de ennél még csak rosszabb jött, mert fél hatra már nyolc kapunkat döntötték le, épphogy csak túlléptük a százat, és már csak a kis Scottot (valóságos igavonó) meg egy másik fiút lehetett felküldeni. Hát, feljött Scott. Én addigra hatvan pontot értem el, és aránylag jól berendezkedtem. Scott meg egyszerűen elkezdte felszámolni a dobásokat. Óramű pontossággal adott esélyt minden játszmában, és mindet elvétették, akkor meg két-három bődületes ütéssel kompenzált. Minden egyes alkalommal biztos négypontosok voltak. Nem is ütősjáték volt az. Inkább golfozás. Nos, ez így ment egy ideig, és már újra reménykedtünk, mert elértünk vagy száznyolcvanat. Én ügyeltem, hogy ne verjék le a kapumat, Scott meg csak ütött. Aztán végül mégis kiesett, és feljött az utolsó játékosunk, Moore. Eredetileg dobónak tettem a csapatba, de esetenként ütni is tud egy kicsit, és ez egy ilyen eset volt. Már csak tizenegy pont kellett a győzelemhez, és én fogadtam az ellenfél dobásait. Ritka jó formában éreztem magam, és egymás után kétszer is a háttérvásznon túlra küldtem a lassú dobó labdáját, és már csak három pontra volt szükség. Aztán a játszma befejeződött, és Moore kiválóan játszotta meg a gyors dobó labdáit, igaz, pontot nem tudott szeretni.

Akkor megint én fogadtam a dobásokat, és a játszma fele táján egy félröptét egyenesen az öltözőbe küldtem, és ezzel nyertünk! Moore még kitartott egy darabig, szerzett tíz pontot, aztán kiütötték. Összesen kétszázhuszonhárom pontot szereztünk, én kiesés nélkül hetvennyolc pontot csináltam. Ez elég jól meglódítja az átlagomat. Egész tisztességes kis eredmény, nem? A fiúk idétlenkedtek egy sort, és a vállukon vittek be az öltözőbe, de szerintem Scott nyerte meg nekünk a meccset. Kilencvennégy pontot szerzett. Pedig John bácsi majdnem elintézett minket az átkozott sétabotjával. Igazi jó gyepen akárhány pontot is szerezhettünk volna. Nem tudom, mi lesz a dolog vége. Kérlek, értesíts jóatyánk tüneteiről, és írj minél előbb. Szeretettel: öcséd, Dick

U.i. Most jövök rá, ahogy átolvastam a levelet, én teljesen természetesnek vettem, hogy mindent tudsz a John bácsi-féle afférról. És még az is lehet, hogy igen. De ha nem, akkor elmesélem. Az úgy volt, hogy éppen az állomásra készültem stb., stb.

VI.

Feladó: Archibald Venables, Cambridge,

King’s College.

Címzett: Richard Venables, St. Austin Gimnázium.

Kedves Dick!

Gyorsan írok egy sort, hogy megköszönjem a leveledet, és elmeséljem, hogy utána nem sokkal engem is meglátogatott a kiváló John bácsink. Nos, elmondhatom, kérlek, hogy a bácsi nem közülünk való. Valóságos outszájder. A tőlem telhető legjobb ebéddel vendégeltem meg, mire a pasas hosszú prédikációt tartott a tékozlásról. És úgy látszik, nem fogja fel, hogy az egyetem és a gimnázium nem ugyanaz. Egyfolytában célzatos kérdéseket tett fel a zsebpénzről meg a szünidőkről, és arra volt kíváncsi, az osztályfőnököm hozzájárult-e, hogy az utcán is hordjam azt a mellényt, ami rajtam volt. Ezzel kiváltképp mélyen megsebzett, mert „az a mellény” mostanság az elegancia csúcsa Cambridge-ben. Aztán a tanulmányaim felől faggatózott, és végül, amikor kikísértem az állomásra, azt mondta, nem ad nekem zsebpénzt, mert attól fél, túlzottan hajlamos vagyok a költekezésre. Mindazonáltal és mindennek ellenére kedves és udvarias voltam hozzá, de nagyon örülök, hogy úgy beszéltél vele, mint haragos atya a fiával. Az eset felidézése kellemesen hatott rám, igaz, a bácsit nyugtalanította. Sokat emlegette. Szívből örülök, hogy megnyertétek a Rugborough elleni meccset. Sok szeretettel: A. Venable

VII

Feladó: Mr. John Dalgliesh,

címzett: Mr. Philip Mortimer, Penge, Dél-Afrika:

Tisztelt Uram!

18-i keltezésű levelére válaszolva tudatom, hogy Reginald nevű fiát örömmel ajánlom a Van Nugget, Diomonde és Mynes afrikai kereskedőtársaságnál megüresedett posztra. Ezt levélben nekik is jeleztem, és Ön kétségtelenül hamarosan értesítést kap tőlük. Tisztelt uram, szívélyes üdvözlettel: J. Dalgliesh

VIII

Feladó: Richard Venables, a St. Austin Gimnáziumból.

Címzett: Sir Everard Venables vezérőrnagy,

lovagparancsnok, a Viktória-kereszt kitüntetettje.

Tisztelt Apám!

John bácsi azt válaszolta bocsánatkérő levelemre, hogy egy ilyen helyzetben a bocsánat teljességgel lehetetlen, és hogy a citybeli nyamvadt cégében az állásra valami Mortimer nevű pasast jelölt. Viszont történt valami egészen rendes dolog. Jár ide egy fiú, akivel egészen jóban vagyok. Lord Marmaduke Twistleton fia. Nos, úgy tűnik, hogy a herceg úr lejött a Rugborough elleni meccsre, és megtetszett neki az ütőjátékom. A mérkőzés után megkeresett, és megkérdezte, mit fogok csinálni, ha befejezem az iskolát. Mondtam, hogy még nem tudom biztosan. Mire ő felajánlotta, hogy ha nincs semmi jobb dolgom, akkor elfoglalhatnám az intézői pozíciót a skóciai birtokán, mert olyasvalakit keres, aki tud krikettezni, mivel ő maga is lelkes játékos, és nyaranta sokat játszanak.

Szóval azt mondja, hogy ha elvégzem az egyetemet, garantáltan nekem adja az állást, méghozzá ritka jó fizetéssel, és pompás életem lehet a friss levegőn, folyton lovagolhatnék, meg minden. Mindig is ilyesmire vágytam. Beleegyezik? Ilyen lehetőség csak egyszer adódik az életben, és apám mindig azt mondta, hogy kizárólag azért nem mehetek egyetemre, mert tiszta időpocséklás lenne. De látja, egy ilyen helyzetben már nem lenne az, mert a herceg nekem akarja adni az állást, és garantáltan fenntartja addig, amíg megszerzem a diplomámat. Borzasztó jó lenne, ha mehetnék. Bízom benne, hogy apám is úgy találja. Szerető fia: Dick

U.i. Azt hiszem, a herceg írni fog Önnek. Elkérte a címét. Szerintem John bácsi ócska alak. Ritka szép bocsánatkérő levelet küldtem neki, és így áll hozzá! De minden rendben lenne, ha apámnak is tetszene az intézői állás ötlete. Ha gondolja, válaszoljon táviratban.

IX

Sir Everard Venables vezérőrnagy, lovagparancsnok,

a Viktória-kereszt kitüntetettje távirata fiának,

Richard Venables-nak St. Austinban.

Venables, St. Austin

Rendben van – Venables

X

Részlet Richard Venables,

a St. Austin Gimnázium tanulójának apjához,

Sir Everard Venables vezérőrnagyhoz,

lovagparancsnokhoz,

a Viktória-kereszt kitüntetettjéhez írott leveléből:

„… Borzasztóan köszönöm!”

Részlet az Az austini diák című lap októberi számának egyik cikkéből:

Az idei tanévben a következő diákjaink nyertek felvételt és vonultak egyetemi kollégiumba: Oxford: J. Scrymgeour, Corpus Christi; R. Venables, Trinity; K. Crespigny-Brown, Balliol.

Részlet a Daily Mail beszámolójából a következő nyáron zajlott egyetemi meccsről.

„… A St. Austinból érkezett elsőéves hallgató, Venables elegáns stílusban ötvenhét pontot gyűjtött, és ezzel teljes mértékben igazolta, hogy felvették a csapatba. Nyolc alkalommal a kapu mind a négy lécét leverte, és a katonák környékére küldött egyetlen melléütésen kívül, amelyet Smith feltehetően megmenthetett volna, ha hamarabb indul rá, esélyt sem adott az ellenfélnek. Ne feledjük, Venables az a játékos, aki a korábbi mérkőzések során számos kitűnő játékrészben vett részt Oxford színeiben. Kiváltképp említésre méltó, hogy Sussex ellen kiesés nélkül százhárom pontot ért el…

4.
Harrison aprócska tévedése

Az egyórás expressz már indulni készült. A mozdonyvezető keze a kormánykeréken pihent, és mint az őr az Agamemnónban{8}, ő is fütyörészéssel múlatta az időt. A forgalmista egyszerre három emberrel igyekezett beszédet folytatni. Hordárok libbentek ide-oda, és az utazóládákkal meg egyéb csomagokkal igyekeztek utat vágni maguknak. Az ilyenkor mindig megjelenő Idős Hölgy érdeklődött, hogy ez a vonat megy-e valami faluba, aminek a nevét még soha senki sem hallotta. Mindenki búcsúzkodott, és végül, de nem utolsósorban megjelent P. St. H. Harrison is, a St. Austin diákja, és kényelmes tempóban haladt a vonat vége felé. Sietségre nem volt szükség. Mert hiszen nem megígérte kedves barátja, Mace, hogy foglalja neki a helyet a fülke sarkában, míg ő, Harrison, kilép a büfébe bizonyos ellátmány beszerzésére? De még mennyire, hogy megígérte! És Harrison a küszködő, nyüzsgő tömeget figyelve külön gratulált magának, hogy nem úgy gondolkodott, mint mások. Neki már megvan a sarokhelye a fülkében, az időt barátai körében tölti majd, bőségesen lesz mit enni, és olvasnivalója is van, ha netán belefáradna a beszédbe. Maga a tökély!

E kellemes gondolatokban elmerülve észre sem vette, hogy a peron másik vége felől egy másik, nagyjából vele egykorú fiú ugyanazon kocsi és fülkeajtó felé tart. Jelenlétéről legelőször akkor vett tudomást, amikor a srác egy rövid fejhosszal hamarabb ért a fülkéhez, táskáját fellódította a csomagtartóra, majd elegánsan elhelyezkedett azon a bizonyos sarokülésen, amelyet Harrison már jó ideje a sajátjának tekintett. De még ennél is rosszabb volt, hogy az egész fülkében nem maradt még egy szabad ülőhely. Harrison már tiltakozni akart, amikor a forgalmista megfújta a sípját. Nem tehetett mást, felugrott, hogy en route vitassa meg az így előállt helyzetet. Harrison tehát ugrott, mire kilenchangú fiúkórus fogadta: – Kifelé! Nincs hely! Tegyétek ki! – zengte a kórus. Majd a kar szólókra hullott szét, és egyenként támadt.

– Harrison, te tökkelütött! – kiáltotta a Dacre-házba való Babington. – Mi a fenéért rontasz be ide? Nem látod, hogy már így is öttel többen vagyunk?

– Remélem, hoztál magaddal konzervnyitót, öregfiú – mondta Barrett, a Philpott-ház páratlan büszkesége –, mert tuti, hogy szükségünk lesz rá, ha majd a jó öreg Csomópontra érünk. Harrison, mássz fel a csomagtartó hálóba! Elállod a levegő útját.

Az ifjú, aki olyan remek stratégiával megkaparintotta Harrison helyét, most még egy megbocsáthatatlan szabadosságot engedett meg magának. Elvigyorodott. Szó sem volt arról a félénk, önkritikus mosolyról, amellyel az ember megpróbálja magát belopni egy idegen szívébe; széles, fültől fülig érő vigyort eresztett meg. Harrison emberevő hangulatban fordult felé.

– Ide hallgass! – mondta. – Azonnal állj fel! Mi az, hogy csak így elhappolod a helyemet?

– Te vagy netán a vasútállomás főnöke? – tudakolta az ifjonc udvariasan. A nagy érdeklődést mutató közönség soraiból taps dübörgött fel. Harrison elvörösödött, és egyre kényelmetlenebbül érezte magát.

– Esetleg a német császár lennél? – érdeklődött kitartóan ellenfele.

Ezt további taps követte, és Harrison elejtette a nagy zacskó ellátmányt, amelyet a többi hálás austinos diák azonnal megragadott, és a testvéri egyenlőség elvét követve rögvest szét is osztott egymás között.

– Ide figyelj! Ne légy te ilyen nagyképű! – vágta oda Harrison ezt a döbbenetesen gyenge retorziót, mivel semmi más nem jutott eszébe. A másik hallgatott. Harrison erre erősebb támadásba lendült.

– Nézd! Felállsz, vagy én rakjalak ki? – kérdezte.

Az ellenség még erre sem szólt egy szót sem. A bárd szavaival élve: „ajkára rebbent egy szelíd mosoly”. De az igazat megvallva, inkább bárgyún vigyorgott.

A fülke többi utasa azonban közel sem maradt ilyen zárkózott. Az áruló barátok, amikor rájöttek, hogy kényelmes ülőhelyről nézve Harrison látványa, amint fájó végtagokkal végigáll egy közel ötven kilométeres utat, egyszerre lesz élvezetes és vigaszt nyújtó, minden energiájukkal azon voltak, hogy pártolják az ismeretlen kölyök ügyét.

– Micsoda egy durva zsarnok vagy te, Harrison – mondta Barrett. – Ki akarod túrni a gyereket a helyéről! Hagyd csak békén! Te meg nehogy megmoccanj!

– Kösz! – mondta az ismeretlen. – Nem volt szándékomban.

– Látod, most már tudod, mivel jár a lustaság – mondta Grey. – Ha igyekeztél volna, és időben ideérsz, megszerezhetted volna a helyemet. Szavamra, Harrison! Fogalmad sincs, milyen kényelmes ez az én sarkom itt.

– A pontosság – jegyezte meg Babington – a királyok udvariassága.

Az ismeretlen ezen a ponton eleresztett egy újabb, s mindeddig a legszélesebb vigyort, és ezzel Harrisont egészen megőrjítette.

– De fiúk! – kiáltotta, és elszánta magát, hogy végső eszközként jobb érzéseikre (ha van nekik ilyen) apellál. – Mace foglalta nekem ezt a helyet, amíg elmentem egy kis tápért. Nem igaz, Mace? – És itt Mace felé fordult, hogy alátámassza az állítást. Legnagyobb döbbenetére Mace sehol sem volt látható.

Együttérző iskolatársai ekkor egy emberként döbbentek rá a helyzet teljes komikumára, és ebbéli örömüknek ismét kórusban adtak hangot.

– Te lüke! – visították vidáman. – Rossz kocsiba szálltál! Mace a másikban van.

És ekkor, a fülébe csengő, elnyomhatatlan nevetésáradat közepette Harrison feladta, és felháborodott némaságba süppedt. Az út végéig már egyetlen szót sem szólt, majd a kupé a Csomópontot elérve kiürült. A helyi járat már ott várakozott, hogy St. Austinba vigye a diákokat, és ezúttal Harrison minden gond nélkül talált magának ülőhelyet. Ám a pillanat, amikor Mace összefutott vele a peronon, és semmirekellőnek titulálta, mert nem jelent meg, hogy elfoglalja a neki őrzött helyet, bizony keserű volt. Fenomenálisan jól szórakoztak az úton, tette még hozzá Mace. És milyen volt Harrison útja, a másik kupéban? Harrison válaszát nem jellemezte egyértelmű áttekinthetőség.

Az ismeretlen fiú szintén felszállt a helyi járatra. Nyilvánvalóvá vált tehát, hogy új fiúi minőségben ő is az iskolába tart, Harrison pedig spekulálni kezdett, hogy e körülmények között nem lehetne-e valami módon elégtételt szerezni a rajta esett sérelem miatt. Ezen hosszasan töprengett. Amikor megérkeztek St. Austin vasútállomására, és az utasok megindultak az iskola felé vezető úton, azt is felfedezte, hogy az újdonsült diák az ő házában kapott szállást. Szorosan mögötte állt, és meghallotta, hogy Babington épp azt magyarázza neki, hogyan jut el a Merevale-házba. Merevale volt Harrison kollégiumi felügyelőtanára.

Amint Harrison erre rájött, két percen belül meg is született a Nagy Ötlet! Mert a bosszú olyan művészi, olyan gyönyörűségesen egyszerű módja mutatkozott meg előtte, hogy csak nagy nehezen állta meg, hogy örömében ne fakadjon dalra. Két pennyért még táncra is perdült volna.

De nyugalmat erőltetett magára. Izgalmát erős kézzel elnyomta. Amikor megérkezett a Merevale-házba, először is a gondnoknő irodájába ment.

– Venables megjött már? – kérdezte.

Venables a Merevale-ház házfőnöke volt. Az iskolai krikettválogatott kapitánya, az iskolai rögbiválogatottban a háromnegyedes vonalon jobb fedezet, de minden egyéb szempontból is nagy ember.

– Igen – felelte a gondnoknő. – Már kora délután megjött.

Harrison ezt tudta is. Venables mindig korán érkezett vissza a szünidőről.

– Nemrég még fenn volt az emeleten – folytatta a gondnoknő. – Rendet rakott a tanulójában.

Harrison ezt is tudta. A szünet utolsó napján Venables mindig rendet rakott a tanulószobájában. Lángoló és teljesen jogos büszkeséggel tekintett a szobájára, amely az egész ház legfényűzőbb helyisége volt.

– Most is fenn van még? – tudakolta Harrison.

– Nem. Átment az igazgató úrhoz.

– Köszönöm – mondta erre Harrison. – Akkor mindegy. Nem olyan fontos ügy.

És győzedelmesen visszavonult. Eddig minden kitűnően és terv szerint haladt. Következő lépése az volt, hogy bement a kisdiákok társalgójába, és ahogy arra számított is, ott találta vonatozó ismerősét. És a szerencse továbbra is kitartott mellette. Mert az idegen egyedül volt.

– Helló! – köszöntötte Harrison.

– Helló! – válaszolta a volt útitárs. Látszott, hogy Harrison viselkedését veszi alapul. Ha Harrison háborúzni akar, legyen háború. Ha barátságos szándékkal közeledik, akkor ő is barátságos lesz.

– Nem is tudtam, hogy Merevale házába jössz. A legjobb ház az egész iskolában.

– Ó.

– Igen. Például itt a legkisebbek kivételével mindenkinek saját tanulója van.

– Micsoda? Ne mondd! Én azt hittem, hogy ebben a közös tanulóban kell lennünk. Az egyik fiú mondta.

– Biztos csak viccelt, mert zöldfülű vagy. Az ilyesmire oda kell figyelned. Ha akarod, megmutatom, melyik lesz a te tanulószobád. Gyere fel!

– Nagyon köszönöm. Rendes vagy – mondta a hálás idegen, és azzal felkaptattak az emeletre.

Menet közben elhaladtak egy nyitott ajtó előtt, amely egy még üres, de a kényelem minden ígéretével kecsegtető tanulóra kínált betekintést.

– Ez az én kuckóm – jegyezte meg Harrison. Talán szerencsésnek mondható, hogy Graham, akihez a híresztelésekkel ellentétben a szoba valójában tartozott, nem hallotta ezt a megjegyzést. Graham és Harrison régi, kipróbált ellenségek voltak. – Ez meg itt a tiéd. – Azzal Harrison belökte a folyosó végén lévő ajtót.

Társa értetlenül bámulta az elé táruló keleti kényelmet.

– De… biztos vagy benne? – hebegte. – Ez úgy néz ki, mintha már foglalt lenne.

– Á, dehogy. Semmi gond – felelte Harrison nagyvonalúan. – Akié volt, az év végén elment. Olyan későn derült ki, hogy nem fog visszajönni, hogy már nem volt ideje összepakolni, és így hagyta a tanulóját. Csak annyit kell tenned, hogy kipakolod a cuccát a folyosóra. Nyugodtan ott hagyhatod. A Csacsi majd elviszi.

A Csacsi a Merevale-házban egyszerre látta el a komornyik és a cipőtisztító mindenes feladatait. – Ó, hát akkor jól van! – mondta az ismeretlen, és Harrison magára hagyta.

Harrison úgy képzelte, hogy amikor Venables visszatérvén egy idegen gyerekre bukkan, aki épp szétszedi a gyönyörűen rendbe rakott tanulóját, akkor azonnal és minden különösebb faggatózás nélkül egyszerűen nekiesik a srácnak, és lemossa a föld színéről. Később feltehetőn fény derül majd rá, hogy neki, Harrisonnak is volt némi köze a dologhoz, és akkor (ezt Harrison készségesen elismerte) valószínűleg baj lesz. De az a fajta ifjú volt, aki sosem aggódott túlzottan a jövő miatt. Elég minden napnak a maga baja, ez volt mottója. Mellesleg a hecc teljesen megérte a kockázatot. A lényeg, és ez az egyetlen dolog, amivel a ház is foglalkozni fog, hogy Harrison teljes mértékben sikeresen átverte, megsemmisítette és legyőzte az ifjoncot, aki mindezeket a bűnöket szintén elkövette ellene a vonaton, és ezzel helyreállította hírneve – miszerint ő nem az az ember, akivel packázni lehetne – korábbi fényét. Hogy ezt követően mi megy majd végbe közte és Venables között, az teljes mértékben két férfi magánügye, és a lényeget semmi módon nem érinti.

Úgy egy óra elteltével a Merevale-ház egy kisebb lakója értesítette, hogy Venables látni kívánja a tanulójában. Harrison pedig ment. Tapasztalatból tudta, hogy ha a házfőnök hívatja, akkor rendszerint érdemes volt a kedvében járni, és megjelenni a színe előtt. Felkészült, hogy nagyot kap majd, mert arra a következtetésre jutott, hogy ez ügyben inkognitója megőrzése minden bizonnyal lehetetlen lesz, de az őt fogadó látványra mégsem volt felkészülve.

Venables és az új fiú szemmel láthatóan a legnagyobb egyetértésben ültek egymás mellett egy-egy karosszékben. Mégpedig annak ellenére, hogy a tanulószoba berendezése mindössze ebből a két fotelből állt. A többi dolog – és mielőtt bekopogtatott volna, ezt Harrison elégedett vigyorral állapította meg – festői elrendezésben sorakozott a folyosón.

– Helló, Harrison! – mondta Venables. – Beszélni akarok veled. Úgy látszik, valahol valami kis félreértés történt. Te mondtad az öcsémnek, hogy pakolja ki a bútorokat a tanulómból?

Harrison arca ekkor finom, zöldes árnyalatot öltött.

– A te… ööö… öcsédnek? – hörögte.

– Igen. Szólnom kellett volna, hogy ettől a tanévtől az öcsém is idejár. Megemlítettem a dirinek és Merevale-nek is, meg a felsőbb hatóságok többi illetékesének. El nem tudom képzelni, hogyan feledkezhettem el rólad. Valahogy kiesett a fejemből. Mindazonáltal, úgy látom rendes voltál vele, körbevezetted a házon, és így tovább. Igazán kedves volt tőled.

Harrison erőtlenül mosolygott. Az ifjabb Venables meg vigyorgott. Harrison előtt teljes rejtélynek bizonyult, hogy vajon miként érkezhettek a testvérek külön az iskolába. Ám e talány megoldása a valóságban roppant egyszerű volt. Az idősebbik Venables a szünidő utolsó hetét MacArthurnál, St. Austin rögbiválogatottjának kapitányánál töltötte, aki bejáró lévén mintegy másfél kilométernyire lakott az iskolától.

– Egyedül csak ezt a bútorügyet nem értem – folytatta Venables kíméletlenül. – Legjobb tudásom szerint nem iratkoztam ki váratlanul az iskolából. Ha szeretnéd, tudakozódhatom ebben az ügyben, de az a gyanúm, ki fog derülni: tévedtél. Talán valaki másra gondoltál. Akárhogy is, azt hittük, te biztosan jobban tudod, és mindent kihordtunk a folyosóra, de most meg úgy tűnik, hogy mégiscsak félreértés volt az egész, és a holminak egész idő alatt itt lett volna a helye. Úgyhogy megtennéd, kérlek, hogy visszahordod? Szívesen segítenénk, de a büfébe készülünk egy kis uzsonnát szerezni. Mire visszajövünk, addigra talán végzel is itt. Nagyon köszönjük!

Harrison erre idegesen köhintett egyet, és szólásra emelkedett.

– Magam is uzsonnázni készültem – mutatott rá.

– Sajnálom, de azt hiszem, el kell halasztanod – mondta Venables.

Harrison tett még egy utolsó kísérletet.

– Ebben a félévben Welch inasa vagyok – tiltakozott.

St. Austin szabályai szerint minden inasnak jogában állt megtagadni két úr egyszerre történő szolgálását. Különben semmi békessége nem lett volna ennek az elnyomott fajnak.

– Hát, ennek Welch biztosan nagyon örül – mondta Venables –, de az az igazság, hogy a tanév még nem kezdődött el. Majd csak holnap lesz az első napja. Úgyhogy nyomás!

Ekkor Harrison Eton színeit viselő mellénye alatt különböző heves érzelmek kezdtek tusakodni egymással. Egyfelől mélységesen idegenkedett a kitűzött feladat végrehajtásától, ugyanakkor volt egy olyan erős gyanúja, hogy ha megtagadja, abból baj lehet, sőt baj lesz.