Debbie Macomber

KARÁCSONYI DUETT

Debbie Macomber

KARÁCSONYI
DUETT

A mű eredeti címe

A Christmas Duet

Copyright © 2024 by Debbie Macomber

This edition published by arrangement with Ballantine Books, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC.

All rights reserved.

Hungarian translation © Fekete Katalin

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

FEKETE KATALIN

ISBN 978 615 104 067 6

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Drága Barátaim!

Nagy lelkesedéssel osztom meg önökkel ezt a karácsonyi történetet, kedves olvasóim, főként azért, mert akkora örömöt okozott a megírása. Már régóta tudom, milyen különleges kapocs köti össze az olvasót és az írót. Bizonyos tekintetben szerintem ez már egyfajta lelki kötelék. Tudom, hogy ha én nevetek, önök is nevetnek, és ha én sírok, az önök szemébe is könny gyűlik. És ami még fontosabb: ha kiöntöm a szívemet a könyv oldalain, az az önök szívét is megérinti.

Még egy oka van a lelkesedésemnek, méghozzá az, hogy a barátunk, Rhett Palmer hozzájárult, hogy felhasználjuk a dalszövegét. A The Very Merry Christmas Song (Nagyon boldog karácsonyi dal) sokuk számára ismerős lehet, hiszen a Mentsük meg a karácsonyt! című filmben is felhangzott.

Az olvasói visszajelzéseknek mindig nagyon örülök. Az összes közösségimédia-felületen és a honlapomon keresztül is elérhetnek. Ha inkább levelet küldenének, a címem a következő: P.O. Box 1458, Port Orchard, WA, 98366.

Most pedig hadd kívánjak mindannyiuknak, kedves barátaim, nagyon boldog karácsonyt!

Debbie Macomber

2024. karácsonya

Két hűséges jó barátnak,
akik éveken át támogattak engem és az ötleteimet:
Lois Dyernek és Rose Marie Harrisnek

Első fejezet

Hailey Morgan ajtaján csengettek, ő pedig odasietett a bejárathoz, annyira várta már a legjobb barátját. Ez volt a téli szünet előtti utolsó tanítási nap, és Hailey szíve szerint már nagyon belevetette volna magát az ünneplésbe. Hailey és Katherine Stockton mindketten a George Washington Gimnáziumban dolgoztak tanárként, és mindent előkészítettek a csajos estéhez. Felmerült az a lehetőség is, hogy elmennek valahová szórakozni, de végül az otthoni pihenés sokkal jobb ötletnek tűnt. Hailey felajánlotta, hogy nála találkozzanak. Erősen fűszerezett tojáslikőrt készített, és úgy tervezte, hogy pattogatott kukoricával kísérik majd a karácsonyi filmet. Katherine-re maradt a pizzarendelés.

Hailey nagyra tárta az ajtót, és megölelte a barátnőjét.

– Végre elszabadultál! – visította lelkesen. – Valahogy még sosem tűnt ennyire hosszúnak egyetlen tanítási nap sem.

– Tényleg örökké tartott – bólogatott Katherine, majd nagy nehezen lehámozta magáról a sapkáját meg a kabátját, és a karosszék karfájára dobta.

A két nő immár három éve dolgozott együtt a gimnáziumban. Ugyanakkor álltak munkába, és szinte azonnal összebarátkoztak.

– Megcsináltad a tojáslikőrt? – kérdezte Katherine.

– Meg, bizony – nyugtatta meg Hailey.

– A pizzát is megrendeltem már rég, szerintem bármelyik pillanatban megérkezhet – jelentette ki Katherine az órájára pillantva.

Ebben a másodpercben csengettek. Katherine kinyitotta a bejárati ajtót, elvette a pizzásdobozt a még tinédzser futártól, és szép nagy borravalót adott neki.

– Köszönjük – búcsúzott el tőle, majd becsukta az ajtót.

Hailey elővette a papírtányérokat és a csilipehelyt. A két nőben rengeteg közös vonás volt, többek között mindketten nagyon szerették a csípős ételeket.

Leültek egymás mellé a kanapéra, majszolták a hawaii pizzájukat, és túlságosan belefeledkeztek az evésbe ahhoz, hogy akár egy szót is váltsanak.

Pár perc elteltével Katherine szünetet tartott két falat között.

– Gondolom, a te napod is ugyanolyan hektikus volt, mint az enyém.

– Az biztos. Szörnyű volt – sóhajtott nagyot Hailey.

Az énekórán a diákok képtelenek voltak a tananyagra figyelni. Még a zenekari próba is káoszba süllyedt, mivel mindenki már csak a perceket számolta a tanítás végéig. A tanulók az órát lesték, a legszívesebben előrébb tolták volna a mutatót, de hát ezzel Hailey is így volt.

Katherine történelmet tanított, és Hailey-nek nem esett nehezére elképzelni, milyen lehetett a barátnője napja. Még a legjobb körülmények között is kihívásnak számított lefoglalni egy tanteremnyi, hormonoktól zsizsegő tinédzsert, akik rátapadtak a telefonjuk kijelzőjére és a közösségimédia-oldalakon posztolgattak. A szünet ígérete és a karácsony közeledte miatt szinte lehetetlenség volt lekötni a figyelmüket. Hailey-nek még az is nehezítette a helyzetét, hogy a zenekar ünnepi koncertjét már a hét elején letudták.

– Legalább túléltük – emlékeztette Hailey a barátnőjét.

– Épphogy csak – tette hozzá Katherine.

Amikor befejezték az étkezést, Hailey kivitte a piszkos tányérokat a konyhába.

Katherine utánament, kinyitotta a hűtőt, és kivette a rumos tojáslikőr-keveréket.

– Azok a komisz kölykök nem is sejtették, hogy mi is pontosan annyira várjuk a tanítás végét, mint ők.

– Úgy bizony, barátosném.

A két nő visszament a kanapéhoz, és Hailey végre elengedhette magát. Felhúzta a térdét, a lábát pedig a dohányzóasztal szélének támasztotta. Egy hosszú, barna tincset a füle mögé simított.

– Melyik filmmel kezdjük? – kérdezte.

– Válassz te! – legyintett Katherine. – Túl fáradt vagyok ahhoz, hogy gondolkodjak.

– Mit szólnál az Igazából szerelemhez? – Ez volt Hailey örök kedvence.

– Jó lesz. – Azzal Katherine is elhelyezkedett a kanapén, a kezében egy pohár tojáslikőrrel.

Hailey felkapta a távirányítót, és elindította a filmet. Az agya annyira lefáradt, hogy mindenfelé kalandoztak a gondolatai. Az egész napja csupa dráma volt a diákjaival. Csak azért nem őrült meg a tanítás végére, mert egy egyszerű dallamfoszlány keringett a fejében. Ez a dallam immár több napja nem hagyta nyugton, és szinte kizárólag ezt hallotta. Ez már csak így volt, amióta általános iskolába járt. A szíve a zene nyelvén szólalt meg, és a dalszerzés olyan örömet okozott neki, mint semmi más.

Hailey már gyermekként is csupán azért aludt, hogy dallamokat és dalszövegeket álmodhasson. A dalszerzés ugyanolyan szerves része volt az életének, mint a lélegzés. Az első osztály után kezdett zongoraleckéket venni, miután az édesanyja képtelen volt elszakítani a templomi zongorától. Eddig hat különféle hangszeren tanult, az egyiken jobban, a másikon rosszabbul játszott, de mindegyik egy ellenállhatatlan szenvedélyt elégített ki benne: az alkotás vágyát. Nagyon szerette a zongoratanárát, és elképesztően sajnálta, amikor egy évvel később elköltöztek. Az édesapja orvoslátogatóként dolgozott, emiatt pedig Hailey és a testvére, Daisy gyerekkora alatt többször is új helyre költözött.

Az iskolai zenekar helyettes karnagyaként Hailey örömmel osztotta meg a zene iránti lelkesedését a diákokkal. A gyerekek inspirálták. Az álma azonban az volt, hogy egy nap dalszerzésből éljen meg.

A film felénél Katherine a távirányítóért nyúlt, és megállította a történetet.

– Mondtam már, hogy a szüleim leszervezték, hogy a komplett család síelni menjen Whistlerbe? – kérdezte, a szeme csillogott az örömtől.

Hailey elvigyorodott.

– Még csak úgy hússzor.

– Elképesztő lesz. És az a legjobb benne, hogy huszonhatodikán Shawn is csatlakozik hozzánk.

Shawn a lány épp aktuális szívszerelme volt. Az alatt a három év alatt, hogy Hailey ismerte, Katherine egyik kapcsolatból a másikba kezdett. Ez azonban másnak tűnt. Ez a szerelem hosszabb ideje tartott, mint a lány bármelyik korábbi kapcsolata. Hailey őszintén örült a barátnője boldogságának, és a legjobbakat kívánta neki.

– A karácsonyt a családjával tölti, aztán pedig kocsival utánunk jön Whistlerbe.

– Nem is tudtam, hogy szokott síelni – jegyezte meg Hailey.

– Mert nem is szokott: utoljára a gimiben síelt. Szerintem sokat jelent, hogy hajlandó újra megpróbálni csak azért, hogy időt tölthessen velem és a családommal.

– Szerintem is – bólogatott Hailey.

– És téged Zach még mindig zaklat? – kérdezte Katherine.

Hailey a legszívesebben összeszorította volna a fogát, annyira idegesítette a férfi gondolata. A főiskola alatt végig jártak, és Hailey – csakúgy, mint a szülei – azt feltételezte, hogy Zach a diplomaosztó után megkéri a kezét. Ám eljegyzés helyett a férfi szakított vele. Most pedig, három évvel később, a semmiből egyszer csak megkereste Hailey-t azzal, hogy újra találkozzanak. A lány azonban ettől mereven elzárkózott. Csakhogy úgy tűnt, Zach nem vette a lapot.

– Tudod, mit csinált már megint? Rám írt, hogy nem tölthetné-e velem és a családommal a karácsonyt.

– Micsoda? – Katherine ugyanúgy megdöbbent az ötlettől, mint a barátnője. – Azok után, amit veled tett, még van képe meghívatni magát a családi karácsonyozásotokra?

Az igazsághoz hozzátartozik, hogy Zach valójában nem szakított vele, habár a lényeg ugyanaz volt. A diplomaosztójuk után, amikor Hailey már az eljegyzési gyűrűt várta, előkerült a nagybetűs Téma.

Mielőtt elkötelezné magát egy életre, a túlontúl gyakorlatias Zach meg akart bizonyosodni felőle, hogy mindketten ugyanúgy tervezik a jövőjüket és ugyanazokat a célokat szeretnék elérni. Ezzel nincs is baj, sőt Hailey örült, hogy a férfi ilyen komolyan veszi a házasság intézményét.

Ehelyett azonban a beszélgetésük felért egy gyomorrúgással. Zach azt várta Hailey-től, hogy a karrierje terén realisztikusan mérje fel a lehetőségeit. Hiszen a férfi szerint nincs azzal baj, hogy szeret zenét írni, de egy szikrányi esélye sincs arra, hogy befusson dalszerzőként. Rámutatott, hogy Hailey-nek ugyan kellemes hangja van, de nem elég jó ahhoz, hogy a szükséges figyelmet felkeltse. Végül kijelentette, hogy egy csomó, nála jóval tehetségesebb zenész van, akinek még szerencsével sem érhet a nyomába.

Hailey már megbékélt azzal, hogy nem ő lesz az új Adele vagy Taylor Swift, és ezzel nem is volt semmi baj. Az ő tehetsége a dalszerzésben rejlett, nem az előadó-művészetben.

Nem vitatkozott Zachkel, amitől a férfi csak még vehemensebben bizonygatta az igazát. Azzal folytatta, hogy mivel Hailey introvertált, ezért egész egyszerűen nincs meg benne az, ami ahhoz szükséges, hogy a profi zenészek versengő világában talpon maradhasson. Zach emlékeztette arra is, hogy nem az a típus, aki kitűnik a tömegből, vagy aki szereti magára vonni a figyelmet. Ez igaz is volt, és ez is rendesen megtépázta a sikerről szőtt álmait. A férfi kijelentette, hogy ha összeházasodnának, akkor Hailey-nek félre kell tennie az ambícióit, és helyette gyakorlatiasan olyan munkát kell keresnie, ami anyagilag kellőképpen hozzájárul a közös jövőjükhöz. Zachnek ugyanis olyan feleségre van szüksége, aki biztatja és támogatja őt és az ő karrierjét, nem pedig olyasvalakire, akinek elvonják a figyelmét a saját irreális, megvalósíthatatlan álmai. A lényeg az, hogy választania kellett Zach és a zene között.

A döntés könnyű volt. Szerette Zachet, de nem változtathatta meg azt, aki, és nem tagadhatta meg a tehetségét, amellyel megáldotta a sors. Könnyes szemmel és összetört szívvel közölte Zachkel, hogy úgy érzi, akármit is hozzon a jövő, neki dalokat kell írnia. Zach pedig egy pillanatnyi habozás nélkül elfogadta a választását, és kisétált az életéből.

Még most, három évvel később is fájt neki, hogy Zach egyáltalán nem bízott benne és nem bátorította. A leginkább az szomorította el, hogy ezek szerint a férfi a legkevésbé sem értette meg az ő szíve vágyát. Ezt követően majdnem két teljes évig képtelen volt újra felébreszteni magában a kreativitást. Úgy érezte, hogy Zach negatív hozzáállása gúzsba kötötte a lelkét. Valahányszor leült zenét szerezni, az erőfeszítése csupán a szemetes tartalmát gyarapította. Csak az elmúlt pár hónapban izzott fel benne újra a lelkesedés. Írt egypár új dalt, és egyet el is adott egy rádiócsatorna reklámjához. Egy ideje pedig egy kedves karácsonyi dalocska járt éjjel-nappal a fejében. Már alig várta, hogy a téli szünetben kézbe vehesse a gitárját, és végre papírra vethesse a hangjegyeket meg a dalszöveget.

Erre most, teljes döbbenetére, három hosszú év elteltével Zach újra felbukkant az életében.

Vagyis nem egészen.

Az egész egy novemberi SMS-sel kezdődött, amelyben Zach megkérdezte tőle, hogy van. Az, hogy meglepődött, enyhe kifejezés. A férfi szóba sem hozta a szakításukat, mintha az azóta eltelt évek meg sem történtek volna. Nemhogy a sajnálatát nem fejezte ki a dolog miatt, de még csak utalást sem tett arra, ami három éve köztük történt. Hailey még most, egy hónap elteltével sem tudta mire vélni ezt a hirtelen pálfordulást, de igazából azt sem tudta, hogy tényleg meggondolta-e a férfi magát kettejükkel kapcsolatban.

Az első válasza udvarias volt, ám kategorikusan kiderült belőle, hogy ő nem szeretné újrakezdeni a kapcsolatukat Zachkel. De csak jöttek az újabb és újabb üzenetek, amelyekre Hailey egy-két szavas válaszokat adott, hátha megérti belőle a férfi, hogy nem akar hosszasan társalogni vele. Végül már egyáltalán nem reagált az üzenetekre. De Zachet még ez sem tántorította el.

Továbbra is SMS-ekkel és e-mailekkel bombázta. Mesélt neki a Microsoftnál végzett munkájáról, amire egész életében vágyott. Jó úton haladt egy újabb előléptetés és fizetésemelés felé, és Kirklandben, a munkahelyéhez közel vett magának egy házat. Az élete minden tekintetben tökéletesnek tűnt.

A legtöbb üzenete saját magáról és az ő csodálatos életéről szólt. Hailey ezt meglehetősen furcsának találta, és képtelen volt rájönni, miért érdeklődik iránta hirtelen a férfi. Arra utalgatott, hogy mennyire hiányzik neki a lány, és hogy bárcsak újra összejönnének. Egyetlenegyszer sem kérdezett rá Hailey dalszerzésére, mintha az nem is számítana.

– Zach a családoddal akarja tölteni az ünnepeket? – ismételte Katherine. – Na ne viccelj!

– Bárcsak viccelnék! Közöltem vele, hogy ez szóba sem jöhet. Nem tudom, mit kellene még tennem, hogy felfogja: nem érdekel. Olyan, mintha azt hinné, ha kellőképpen sokszor ír, akkor egyszer csak feladom, és meggondolom magam. Pedig ez sosem fog megtörténni.

– Ne is, azok után, amit veled tett!

Hailey számára nagyon sokat jelentett Katherine barátsága, a támogatása és a bátorítása.

– És most végre felfogta, hogy ennek annyi? – kérdezte a barátnője.

– Nagyon remélem. Nagy baj lenne viszont, ha az anyám megtudná – magyarázta Hailey, szinte hangosan gondolkodva. Ha az anyja megneszelné, hogy Zach újra felbukkant, teljesen fellelkesítené a gondolat, hogy esetleg újra összejöhetnek. – Anya mindig is odavolt Zachért. Teljesen összeomlott, amikor szakítottunk. Ő bármit megtenne, hogy összehozzon minket.

– Tudja, hogy Zach jelentkezett?

– Én egy szót sem szóltam neki, és nem is fogok. Amiről nem tud, az nem okozhat gondot.

– És mi van, ha Zach felhívja?

Hailey ebbe bele sem mert gondolni. Az egész bensőjét rémület töltötte el. Zach pontosan az a fajta ember, aki a barátnője háta mögött kavarna.

Hirtelen elkeseredett. Hailey ebben a pillanatban meg volt győződve arról, hogy Zach B terve az, hogy az anyján keresztül próbálja meg visszaszerezni őt.

Második fejezet

– Hailey! – szólalt meg Katherine, megakasztva a barátnője kavargó gondolatait. – Mi van, ha Zach felhívja a családodat?

Hailey ezt a problémát most képtelen lett volna megoldani, mert a gondolatait kellemesen elhomályosította a tojáslikőr. Egyelőre megelégedett azzal, hogy halogatja a döntést.

– Ezen a hídon majd akkor megyek át, ha odaértem. Anyám pillanatnyilag semmit sem tud az egészről, és remélem, ez így is marad.

– Tiszta mázli, hogy az én anyám távol tartja magát a szerelmi életemtől – motyogta Katherine.

– Adj hálát érte mindennap! Az én drága jó édesanyám ennek a szöges ellentéte – jelentette ki Hailey, és jelentőségteljesen nézett a barátnőjére. – Félre ne érts, imádom a szüleimet! Egy rossz szavam nem lehet rájuk. Csak az a baj, hogy anyám összes barátnője már nagymama, ő pedig majd meghal, hogy végre unokái legyenek, és büszkélkedhessen velük meg ajnározhassa őket.

– Na de van egy húgod is, nem?

Hailey lehunyta a szemét, és a fejét a kanapé háttámlájának támasztotta. Daisyvel kapcsolatban nem is tudta, hol kezdje a történetet. Ugyanúgy néztek ki, mivel mindkettejüknek hasonló vörösesbarna haja volt, és sötétbarna szeme. Mindketten százhatvanöt centi magasra nőttek. Gyerekként az anyjuk ugyanolyan ruhába öltöztette őket. Annyira hasonlítottak egymásra, hogy mindenki azt hitte róluk, egypetéjű ikrek. De a természetük jobban nem is különbözhetett volna egymástól.

Hailey megbízható és szorgalmas volt, míg a tizenhat hónappal fiatalabb Daisy könnyelmű és lobbanékony.

– Hát legyen elég annyi, hogy a húgom tízéves korától egészen a mai napig úgy él és viselkedik, mint egy hatvanas évekbeli hippi. Kézműves vásárokon árulja a makramécuccait, és ebből él. Saját maga termeszti az ennivalóját, és teljes szívből gyűlöl cipőt hordani. Mintha nem is ugyanazok lennének a szüleink. Daisy kapcsolatai sosem hosszú életűek. Anya okosan belátta, hogy Daisytől elég kevés eséllyel kapja meg azokat az unokákat, akiket már annyira vár.

– Vagyis e téren csak rád számíthat.

Hailey egy pillanattal később észrevette, hogy a barátnője minden erejét latba vetve próbálja visszatartani a nevetését.

– Ez tök nem vicces, ugye tudod?

– Bocs – motyogta Katherine, habár látszott rajta, hogy a sajnálkozása nem őszinte. Aztán összeszedte magát, és gyorsan témát váltott: – Gondolj bele, majdnem két teljes héten át egyetlen órát sem kell tartanunk.

– Ez a gondolat teljesen feldob – mondta Hailey, és ez így is volt.

– Remélem, ennek az időnek legalább a felét azzal töltöd majd, hogy dalokat szerzel. – A barátnője mindig teljes szívvel támogatta Hailey álmait.

– Én is remélem. – Habár a két hét valószínűleg egy szempillantás alatt eltelik. Mégiscsak karácsony volt, ő pedig Tacomába készült az ünnepre, ahol a szülei éltek. Az iskolai dolgok ráadásul annyira lekötötték minden percét, hogy még fel sem díszítette a fáját, és el sem kezdte az ajándékvásárlást. Előtte állt még a karácsonyi üdvözlőlapok megírása is.

– Annyira szeretem a dalaidat – jegyezte meg Katherine, megakasztva a barátnője gondolatait. – Nagyon tehetséges vagy, Hailey, és a dalszövegeid csodálatosak. És elképesztően zavar, amikor azt mondod, hogy nincs időd azzal foglalkozni, amit a világon a legjobban szeretsz.

Sajnos Katherine minden egyes szava igaz volt. Hailey lepillantott a tojáslikőrös poharára, és úgy érezte, sokkal egyszerűbb lenne Zachet hibáztatni azért, amiért a kétely és a kishitűség gondolatai kavarogtak a fejében. Épp ideje volt beismernie, hogy csak saját magát okolhatja, amiért még mindig nem valósította meg az álmait.

Volt idő, amikor szívesen üldögélt órákon át a zongorája mellett, vagy gitárral a kezében, elveszve a kreativitás ködében. Ilyen pillanatok azonban egyre kevesebbszer akadtak manapság. Ó, egészen hihető kifogásokat talált ám ki! Egy teljes listája volt azokról az okokról, amelyek visszatartották. És akármilyen nehezére esett is beismerni, Katherine-nek igaza volt.

– Hé! – kiáltott fel a barátnője lelkesedéssel telt hangon. – Támadt egy remek ötletem! – Katherine felpattant a kanapéról, és a televízió képernyője előtt mászkált fel-alá. – Miért nem töltöd egyedül az ünnepet, és utazol el karácsonyra?

– Micsoda? Hogyhogy?

– Mindig arról beszélsz, hogy nincs időd zenét írni.

– Igen, az iskola miatt, meg van ez a…

– Ezek csak kifogások, és ezt te is tudod.

Hailey nem akart ellentmondani, így csak megvonta a vállát. Ő volt a kifogások királynője, és ezt kár lett volna tagadni.

– Te vagy az egyetlen ismerősöm, aki szívesen tölti egyedül az idejét.

Újabb kifogás:

– Introvertált vagyok. – Vagyis a húga, Daisy ellentéte, aki barátkozó és nyitott természetű volt, és mindenkivel azonnal megtalálta a közös hangot.

– Annál jobb. – Katherine nem hagyta, hogy bármi is eltérítse az ötletétől. – Ez tökéletes lesz. Nem is tudom, miért nem jutott eszembe hamarabb.

– Mi nem jutott eszedbe? – Hailey már követni sem tudta a barátnője észjárását, elvesztette a fonalat valahol az egyedüllét témája és a kifogások között.

– A nagymamámnak van egy kis faháza Podunkban.

– Mégis hogy jön ez ide? És miért koptatod ki a szőnyegemet a mászkálásoddal?

Katherine ezt válaszra sem méltatta.

– A faház kissé eldugott helyen van, de ez téged nem fog zavarni. Úgy nyolc kilométerre pedig ott a város.

– Podunk?

– Úgy bizony. Nem valami izgalmas hely. Van egy bolt. És amikor azt mondom, hogy egy bolt, úgy is értem, egyetlenegy bolt. És annyi. Az egész város oda jár.

– Tényleg?

– Tényleg. De ez mind nem fontos. Ez lesz a tökéletes megoldás. Muszáj belevágnod.

– De mibe? – kérdezte Hailey, az ég felé tartott kezekkel.

Katherine úgy nézett rá, mintha a barátnője nem látná a szeme előtt kibontakozó tökéletes ötletet.

– Karácsonyozz a nagymamám faházában!

Az elképzelés jobban tetszett Hailey-nek, mint azt beismerte volna. Abban viszont biztos volt, hogy a szülei nem értékelnék, ha nem utazna haza karácsonykor. Ráadásul tudta, hogy Daisy nem látogatja meg őket az ünnepek alatt. A húga amolyan szabad lélekként nem szeretett sokáig egy helyben időzni. Hailey úgy vélte, ez a gyerekkoruk miatt alakulhatott így. Daisy az egyik kézműves piacról utazott a másikra, és ritkán töltötte a szülei otthonában az ünnepeket.

– Én imádom azt a faházat – áradozott Katherine. – Gyerekkorunkban a bátyám és én szinte minden nyarunkat ott töltöttük. Eszméletlen jól éreztük magunkat. A nagypapám elvitt minket horgászni, aztán a nagyi megsütötte, amit kifogtunk. Végigjártuk az összes túraútvonalat, és a nagypapa hagyta, hogy vezessük a quadját, jóval azelőtt, hogy megkaptuk volna a jogsinkat. Szedret szedtünk és pitét sütöttünk belőle. A gyerekkorom legjobb emlékei ahhoz a helyhez kötődnek.

– Eszményien hangzik.

– Az is volt. Igazából azóta nem nagyon jártunk ott, hogy a nagypapa meghalt. Pedig a nagyi többször is mondta, hogy az anyám és a nagybátyám használják nyugodtan. Azt hiszem, a nagybátyám fent járt múlt nyáron, de nem vagyok benne biztos. Sajnos a nagypapám halála óta minket kevésbé vonz a faház, mint régen. Ez is gond, meg hát az is, hogy nincs ott se térerő, se wifi. A nagypapám nem szeretett tévézni sem, úgyhogy műholdvevőt sem vett sosem.

– És szerinted a nagymamád nem bánná, ha egy vadidegen szállna meg ebben a különleges házban?

– Biztos vagyok benne, hogy nem bánná – erősködött Katherine. – A nagyi nagyon elkeseredett, amikor kiderült, hogy idén Whistlerbe megyünk ahelyett, hogy a rönkházban töltenénk a karácsonyt. Imádta ott ünnepelni a karácsonyt, jobban, mint bármelyik másik ünnepet. És sajnos a nagypapa halála óta minden egyes karácsonykor üresen állt a ház.

– De engem nem is ismer.

– Az nem számít. Nagyon fog örülni, ha valaki legalább használja az épületet. És ha elmesélem neki, hogy a kreativitásodat szeretnéd ott kamatoztatni, teljesen odalesz.

Hailey elképzelte, hogyan alakulna a karácsonya odahaza. Abban a percben, hogy belép a szülei házába, az anyja elkezdi azzal nyüstölni, hogy amikor ő huszonhét éves volt, már rég férjhez ment, és épp Hailey-t várta. Emlékeztetné arra is, hogy egy nő életében a legjobb időszak a gyerekvállalásra a húszas évei és a harmincas évei eleje.

– Megfontolod legalább? – kérdezte Katherine, és tágra nyílt szemmel próbálta bátorítani a barátnőjét.

Hailey elgondolkodott a meghíváson. Remekül hangzott az ajánlat, és a legszívesebben elfogadta volna, de nem volt biztos benne, hogy megteheti-e, vagy hogy egyáltalán jó ötlet lenne-e.

Lehajtotta a fejét, és lassan megrázta.

– Nagyon jó lenne, de nem akarom, hogy a szüleim egyedül legyenek karácsonykor.

Katherine elgondolkozott ezen pár pillanatig.

– Más szóval az az életcélod, hogy a szüleidet boldoggá tedd. Pedig ez Daisyt a legkevésbé sem érdekli.

Katherine-nek igaza volt. Mindig Hailey volt a szülei megbízható jó kislánya, aki csupa jó jegyet szerzett az iskolában, és akire büszkék lehettek.

A barátnője leült mellé a kanapéra, és felemelte az italát.

– Teljesen megértem. Csak tudd, hogy a meghívás továbbra is áll, ha meggondolnád magad.

– Rendben, és kösz. – Sajnos Hailey esélyét sem látta annak, hogy kibújhasson a családi karácsony kötelezettsége alól.