Copyright © Domokos Gábor, 2025

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Tillai Tamás

Felelős szerkesztő: Schultz Judit

Felelős kiadó: Rados Richárd

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-687-156-7

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Ha hirtelen rád mosolyog a szerencse,

légy óvatos, és győződj meg róla,

hogy nem rajtad vigyorog-e!

ELSŐ RÉSZ

Az örökség

Mindig úgy érezte ilyenkor, mintha valami filmben szerepelne. Egy kémfilmben, vagy ilyesmi. Ül egy verőfényes padon a parkban, körülötte szaladgáló gyerekek, szerelmespárok, galambokat etető, ősz hajú, törékeny nénike, a háttérben hot dog árus, szökőkút… És senki sem tudja, hogy neki titkos küldetése van. Át kell adnia valamit egy ismeretlennek. Na jó, nem ismeretlen, mert már háromszor találkoztak, de akkor is csak annyit tud róla, hogy az önkormányzatnál dolgozik, és ő intézi el, hogy a pályázatok egy részét a B&B Kft. nyerje. Állítólag valami Morvainak hívják, és hozzá tartoznak a kisebb összegű építési munkálatok. De sok kicsi sokra megy… Az apja legalábbis ezt mondta neki fél évvel ezelőtt, amikor először küldte ide egy vaskos borítékkal.

Abban akkor kétmilla volt. Ez most három és fél. Ennyi jár az ürgének abból a harmincötmilliós játszótér-felújításból, amit a múlt héten megcsíptek. Kis segítséggel. És jól járt mindenki. Igazi win-win szitu, ahogy a művelt francia mondja.

Emlékszik, az első alkalommal napszemüvegben jött, és izzadt a tenyere. Mint egy kezdő, beszari lúzernek. Persze az is volt. Minden pillanatban azt várta, hogy valaki fegyvert fog rá, és azt kiabálja, rendőrség, le a földre, aztán megbilincselve beviszik és kivallatják, hogy végül lecsukják harminc évre… Amikor később egy sör mellett elmesélte ezt az öregének, az röhögött, és azt mondta, túl sok filmet néz. Meg hogy ne aggódjon, mert minden le van zsírozva. Ez volt az idősebb Bartha kedvenc kifejezése. Hogy le van zsírozva.

Úgyhogy fölösleges aggódnia – nem is tette már. Sőt. Kifejezetten élvezte a dolgot. És örült, hogy az apja így megbízik benne. A B&B első tagja a másodikban. Az ifjabb „B”-ben. Leendő utódjában. Csak előbb bele kell tanulnia a dolgokba. Például abba, hogy hogyan kell feltűnésmentesen átadni egy kis kenőpénzt. Mert annak is megvan a pontos koreográfiája. Az apja dolgozta ki ezzel a Morvaival, az első és egyben utolsó személyes találkozásuk alkalmával. Eszerint az eredményhirdetést követő első kedd délelőttjén, pontban tíz harminckor, ennél a padnál, egy borítékban cserél gazdát az elnyert összeg tíz százaléka, egy közreműködő (ez volna ő) beiktatásával… És semmi e-mail, semmi telefon – semmi, aminek nyoma marad.

Ravasz.

Ekkor valaki leült mellé. Egy negyven körüli, szemüveges, elpuhultnak látszó, izzadságszagú pasas, akit korábban sose látott. És nem is állt szándékában megismerkedni vele. A férfiról ugyanis szinte ömlött a víz, műszálas ingének hónaljánál folyamatosan növekvő foltok terjengtek, a haja meg olyan zsíros volt, hogy miután idegesen hátrasimította az arcából, a tenyere csak úgy csillogott, ráadásul a mozdulattól egy csomó finom fehér por hullott a vállára… Szóval kifejezetten gusztustalan benyomást keltett. És hogy miért pont ezt a padot választotta, amikor van a közelben három tök üres is, azt Bartha Junior elképzelni se tudta.

– Maga az? – kérdezte egyszer csak az idegen rekedten, és ő hirtelen nem tudta eldönteni, hozzá beszél-e, mert az közben mereven maga elé nézett, nem rá. – Az a… Bartha?

– Igen… – felelte ő óvatosan, és a homlokát ráncolta.

– Hála istennek! – sóhajtott a mellette ülő, és egy papír zsebkendővel megtörölte verejtéktől fénylő arcát. – Elfelejtettem, honnan kell számolni.

– Mit?

– A padokat. Balázs azt mondta, a harmadikhoz menjek, de hogy innen a harmadik vagy…

– Ki az a Balázs? – vágott közbe ifjabb Bartha idegesen, pedig már sejtette a választ.

– A sógorom – nézett rá az izzadós csodálkozva. – Morvai Balázs. Azt hittem, ismeri.

– Fogjuk rá – dünnyögte ő kedvetlenül, és arcán alig leplezett undorral megpróbált egy kicsit arrébb húzódni.

– Egy órája felhívott, hogy a lánya belázasodott, és be kell mennie érte az oviba.

– Értem.

– Aztán megkért, hogy jöjjek ide… – a férfi a szája szélét harapdálta. – De nem tetszik ez nekem.

– Miért? – húzta fel Bartha a szemöldökét, pedig neki sem igazán tetszett a dolog.

– Mert… olyan fura az egész – kezdte a másik kényszeredetten, és miután idegesen körbepillantott, pár centivel megint közelebb húzódott. – Ha nem tudott eljönni, miért nem hívta fel magát?

Ekkor a combjuk már szinte összeért, ez azonban szemlátomást csak az egyiküket zavarta. És az épp az ifjabb Bartha volt, aki hirtelen arra lett figyelmes, hogy vészesen közel került a pad széléhez.

– Nem tudja a számomat – vont vállat ezért kissé ingerülten, és elhatározta, hogy rövidre zárja a sztorit.

– Erről beszélek – bólogatott a másik gyanakvó arccal. – Kivel találkozik az ember úgy, hogy nem tudja a számát?

Hm. Ebben van valami. Átlagemberek közt, a hétköznapokban valóban ritkaság az ilyesmi. De ez nem hétköznapi eset. És ő nem átlagember. Ez a korpás hajú, szuszogó szerencsétlen itt mellette viszont az. Ráadásul pont az arcába szuszog. Öt centiről.

– Lehet, hogy nincs mobilom – dünnyögte kelletlenül.

– Nagyon vicces – fújt egyet a sógor, és felsóhajtott. – Meg az a csomag is – folytatta hirtelen, ifjabb Bartha legnagyobb örömére végre a lényegre térve, hisz a lényeg a csomag volt –, amit át kell adnia… Mi az isten az?

Ő erre válasz helyett csak kivette a zsebéből a borítékot, és a másik ölébe dobta. Hát, barátom, gondolta közben, belőled se lenne jó összeesküvő. És immár nem ő volt a kezdő, beszari lúzer. Hanem ez az állandóan fészkelődő förtelem itt mellette.

A B&B káefté kisebbségi (ha pontosak akarunk lenni: 1%-os) tulajdonosa megvetően felsóhajtott, és arra gondolt, hogy eljött ez az idő is. Amikor tapasztalt, öreg rókaként végre ő irányít egy ilyen kényes tranzakciót.

– Pénz van benne, mi? – kérdezte ekkor a másik aggódva.

– Ne törődjön vele – mondta ő könnyedén. – Csak tegye el, és adja oda a sógorának.

Az kelletlenül a borítékra nézett, aztán idegesen érte nyúlt, és zsebre vágta.

– Jó, de… nem csinálok ilyet többet.

És már ott se volt.

Az ifjabb Bartha, akit már csak másodpercek választottak el attól, hogy átélje eddigi élete egyik legnagyobb traumáját, megkönnyebbülten utána nézett. Micsoda seggfej! Látszik, hogy nincs gyakorlata az ilyesmiben. Csoda, hogy nem kapott szívrohamot.

De ő észnél volt. És elintézte a dolgot negyedszer is. Higgadtan. Ahogy a nagykönyvben meg van írva. Mint egy igazi profi. Az apja büszke lesz rá.

Ahogy arcán a jól végzett munka örömével felállt a padról, a szökőkút mellett váratlanul felbukkant egy ismerős alak, aki a madaraknak morzsát szóró néni mellett elhaladva épp felé tartott sietve.

– Ne haragudjon – zihálta, amikor odaért hozzá –, de az előbb majdnem elütöttem valakit, és azt hittem… De miért ilyen sápadt?… Jól van?

– Ööö… Morvai úr?!

A tapasztalt, öreg róka csak ennyit tudott kinyögni.

A szag volt a legrosszabb. Azt Oszkár sose tudta megszokni, se megérteni. Akárhol járt, egy külvárosi lakótelep hetedik emeletén, egy lepukkant bérházban a Keleti mögött vagy, mint most, egy csepeli putriban (és ez csak a mai nap, amikor végig a városban maradt, de nem jobb a helyzet vidéken se), mindenütt ugyanaz fogadta. Az olcsó kaja, a mosatlan edények, a rosszul szellőző budi, a felböfögött dobozos sör, az izzadságszagot elnyomni képtelen kínai dezodor, a soha-eléggé-ki-nem-facsart felmosórongy bűze, és ki tudja, hogy mi játszott közre még – a végeredmény ugyanaz volt. Szegényszag. A két napja rothadó kelkáposzta-főzelékre emlékeztette. De miért pont kelkáposzta? Miért nem valami mássá áll össze ez a sok, különböző alkotórész? Erre képtelen volt rájönni. Ahogy a tapétán éktelenkedő foltokra nézett, hirtelen a falra hányt borsó kifejezés jutott az eszébe, meg hogy az mennyivel stíl- és életszerűbb lenne. Stíl. És élet. Na persze, gondolta, aztán köhögést mímelve előkapta a kedvenc parfümjével gondosan átitatott zsebkendőt.

– Rosszul van? – kérdezte a kövér nő ijedten, és elfordult a férjétől, akivel eddig a sarokba húzódva sutyorgott izgatottan.

– Csak ez a por… – rázta a fejét krákogva Oszkár – irritálja a torkomat.

– Kér egy pohár vizet?

Oszkár előtt felrémlett a konyhaszekrényben sorakozó, ujjlenyomatokkal és egyebekkel tarkított poharak képe, aztán elképzelte, amint a szájához emeli az egyiket.

– Nem, köszönöm – mondta gyorsan, és nyelt egyet. – Mindjárt elmúlik. Inkább térjünk rá az anyagiakra. Ha nem bánják.

Azok persze nem bánták. Sőt. Már fél órája arra vártak, hogy szóba hozza végre a pénzt, amit felajánlott nekik… ezért a szarkupacért. Mert az a sok ócska bútor, poros könyv, penészes kacat, amivel az öreg telezsúfolta a düledező kis viskó két aprócska szobáját, minden élő ember szerint, aki csak egy pillantást vetett rá, egyszerűen szemét volt, amitől meg kell szabadulni. És ez stimmelt is. Majdnem.

Vendéglátói mindenesetre azt hitték, hogy Oszkárral megfogták az isten lábát. És ez szintén majdnem stimmelt. Mert ő még fizet is ezért a sok limlomért. Igaz, nem sokat, arra mindig vigyázott, nehogy gyanús legyen. Elsőre százezret mondott, aztán úgy tett, mint aki hagyja magát meggyőzni, és kelletlenül belement százhúszba – de közben tudta azt is, hogy az örökösök nagy részének a szórólapon szereplő „mindent visz” szóösszetétel legalább olyan fontos, ha nem fontosabb, mint a pontos összeg, amiben végül kiegyeztek. Vagyis az, hogy miután elmegy, a házban nem marad más, csak a csupasz falak.

– Ha jól emlékszem, százhúszról volt szó – kezdte óvatosan az atlétatrikós férfi, és megnyalta az alsó ajkát. Ő volt az, aki három napja, végül-is-mit-veszthetünk alapon felhívta Oszkárt a hirdetésben megadott számon, hogy vetne-e egy pillantást az apósa után maradt holmira.

– Nekem is annyi rémlik – bólintott Oszkár, és a farzsebébe nyúlt a tárcájáért. „Terepen” mindig ott hordta – így sokkal autentikusabb volt. Miként a zsebhez tartozó nadrág, a még véletlenül sem hozzáillő ing és maga a tárca is, ez a ronda, kopott, műbőr brifkó, amilyet a régi, nem is olyan szép idők pincérei használtak. Leszámolt belőle hat darab húszezrest, és középen akkurátusan összehajtva a házaspár felé nyújtotta. Azok egyszerre nyúltak érte, aztán egyszerre szégyellték el magukat.

– Vedd csak el – morogta a nő idegesen.

– Jó – biccentett a férfi. – Úgyis én… – aztán zavartan elhallgatott, mert észrevette a felesége megvető pillantását.

– Mit te?!

– Hát… – dadogta zavartan – én hívtam fel az ócskás urat… vagyis… elnézést…

– Semmi baj – szólt közbe Oszkár nagylelkűen. – Sokan így mondják.

– A suttyók – biccentett a nő. – Akik nem tudnak olvasni.

– Most meg mi bajod van? – sóhajtotta az atlétatrikós, és tényleg nem értette.

– Az, hogy ide van írva – lobogtatta meg a nő a kezében szorongatott szórólapot. – Látod? Balogh Oszkár régiségkereskedő.

– Jól van na. Már bocsánatot kértem.

– Egyébként meg mit számít? – folytatta a nő.

A férje rábámult, mert megint elvesztette a fonalat.

– Micsoda mit számít?

– Hogy te hívtad fel.

Kis, zavart csend támadt, aztán az atlétatrikós dadogni kezdett.

– Ja, az? Izé, semmit, csak… mivel velem beszélt, gondoltam… ööö…

De nem tudta befejezni, mert a felesége felhorkant.

– Azt gondoltad, hogy tiéd a pénz is, mi?!

Annyi vád és gyűlölet áradt a hangjából, hogy Oszkár gyanította, többről van itt szó, mint az a pár húszezres.

– Hogy aztán a kurvádra költsd – fejezte be az asszony a gondolatmenetet, szinte köpve.

„A hagyaték átka, avagy Szerelmi háromszög a latrinában”, tűnődött Oszkár fanyarul, mert önmaga szórakoztatására szeretett néha bulvárcikkcímeket adni az eseményeknek, ám ekkor elterelte a figyelmét a két melós, akik épp most értek vissza a teherautótól a következő fordulóért. Ahogy felkapták a hatalmas, több helyen kiszakadt, foszladozó bélésű foteleket, a veszekedő házaspár oda se figyelve arrébb lépett, hogy helyet adjon nekik, és miközben megálltak a fotelekhez tartozó rozzant kanapé alól kilógó, mocskos szőnyegen, ott folytatták, ahol abbahagyták.

– Annak már vége – nyögte a férfi rekedten. – Te is tudod… Ez meg… persze hogy a tied – és a nő kezébe nyomta az apja után maradt örökséget. – Én csak… segíteni akartam.

Sértettséget mímelve cigarettát vett elő. Meggyújtotta egy gyufával, amit használat után ingerülten elrázott, és leejtett maga mellé. Oszkár dermedten nézte, ahogy az a tahó rálép a még füstölgő fapálcikára, és a teljes súlyával ránehezedve a földbe tapossa.

Pontosabban a szőnyegbe.

A vagyont érő, valódi perzsaszőnyegbe.

A hülye prolija.

– Ne haragudjanak, de… – tört ki Oszkárból önkéntelenül, aztán a nyelvébe harapott, és tétovábbra véve a figurát, így folytatta: – …gyorsabban haladnánk, ha egy kicsit… besegítenénk a srácoknak.

Azok összenéztek, és bólintottak.

– Oké.

– Csak mondja, mit csináljunk!

– Talán… toljuk oda a pamlagot a falhoz. Ezt meg… – mutatott a szőnyegre – tekerjük fel.

Az atlétatrikós bólintott, és a szája sarkába tolva a cigit munkához látott. Aztán megdermedt, mint akinek hirtelen eszébe jutott valami. Oszkár rosszat sejtve figyelte, és közben átkozta magát, hogy miért nem vigyázott jobban… de amikor a másik elvigyorodott, és énekelni kezdett – talán hogy jobb kedvre derítse a feleségét, vagy csak hogy oldja a hangulatot –, rájött, hogy semmi vész, ezért egy pár taktust végül ő is együtt dúdolt a fickóval.

– Csavard fel a szőnyeget még ma éjjel, csavard fel a szőnyeget…

Átkozottul jó lába van a csajnak, gondolta az öregúr, és e gondolattól megfiatalodva a láb nyomába eredt. A feneke is tökéletes, állapította meg később, és felsóhajtott, amikor egy kósza szellő néhány centivel feljebb libbentette a lány szoknyáját. Nem annyira, sajnos, mint egy másik, mármint egy másik szellő anno egy másik szoknyát, amelyet egy Marilyn Monroe nevű hölgy viselt, de az öreg ezt is isteni ajándéknak érezte, hisz egy pillanatra teljes egészében megcsodálhatta azokat az álomszép vádlikat. Már megérte felkelni.

A vádlik tulajdonosa a harmincas évei elején járhatott, és hosszú, aranybarna haja volt, amely csak úgy hullámzott a léptei nyomán. Nyilvánvalóan sietett valahova, egy nagy, díszes csomagolású dobozzal a kezében. Vajon hová tart?, tűnődött rajongótáborának legújabb tagja. Biztosan a szeretőjéhez. Egy fiatal csődörhöz, aki már alig várja, hogy a csaj megérkezzen, és… Vagy lehet, hogy nem is olyan fiatal? Lehet, hogy… középkorú? Vagy annyi, mint ő? Miért is ne? Sok nő szereti az idősebb férfiakat. Simán előfordulhat, hogy csonka családban nőtt fel szegényke, és apakomplexusa van vagy ilyesmi, szóval semmi sincs kizárva.

Ahogy a járókelőket kerülgetve egyre közelebb ért a lányhoz, már az illatát is érezte. Azt a tiszta, üde, kora tavaszt idéző virágillatot, talán némi fahéjjal keverve? Az öreg hirtelen nem tudta eldönteni, mi az a kis plusz, ami még édesebbé teszi az orrába áramló levegőt, úgyhogy az emlékeiben kutatva egy pillanatra becsukta a szemét…

És nekiment.

A tündér ugyanis megtorpant egy másodpercre, épp őelőtte, egy lépéssel vagy egy féllel. Talán kavics került a cipőjébe, és megállt, hogy kirázza belőle, de lehetett ezer egyéb oka is, nem számít – a lényeg, hogy az egyik pillanatban még ment, sőt szinte rohant, aztán hirtelen lecövekelt. Az öreg meg teljes lendülettel nekiütközött. Kínos.

A lány megtántorodott, alig tudta visszanyerni az egyensúlyát – de az utolsó pillanatban végül sikerült neki. A kezében tartott doboz viszont a földre esett, és valami jól hallhatóan összetört benne.

– Jaj, ne! – a lány rémülten a szája elé kapta a kezét, és letérdelt.

A doboz az oldalán feküdt, és a lány először nem mert hozzányúlni. Végül vett egy nagy levegőt, és óvatosan megmozdította. Halk csörömpölés hallatszott.

– Ez nem lehet igaz! – nyögte a lány sírós hangon, aztán hirtelen hátranézett a válla fölött, és a dühtől csak úgy villámlott a szeme.

– Mi volt benne? – kérdezte az öregúr aggódva, miután halkan bocsánatot kért, és megállapította magában, hogy a lánynak a szeme is gyönyörű, meg az egész arca.

És a düh kifejezetten jól áll neki.

– Egy váza – felelte az vádlón. – Most vettem. A szüleim házassági évfordulójára. Fél évig spóroltam rá. Erre maga kiveri a kezemből!

Valaki sajnálkozva felszisszent, többen a fejüket csóválták. Időközben ugyanis kisebb csődület alakult ki körülöttük. Még a közeli cukrászdából is odajöttek páran, hogy megnézzék, mi történt. És a hangulat egyértelműen a barna hajú szépség mellett állt. Az öregúr ezt meg tudta érteni, de azért az ég szerelmére, meg ne lincseljék már! Egy rossz mozdulatért. Különben sem egyedül ő tehet a dologról.

– Ne haragudjon – dünnyögte óvatosan –, de maga állt meg olyan hirtelen.

A lány hitetlenkedve fújt egyet.

– A végén még kiderül, hogy én vagyok a hibás!

– Nem azt mondtam, de… – kezdett szabadkozni az öreg, ám ekkor egy néző közbeszólt:

– A KRESZ-ben is mindig az a vétkes, aki hátul megy. Hiába mondja, hogy az előtte lévő satuféket nyomott, ha koccannak, neki kell csengetnie.

A tömeg helyeslőn felmordult. Na, hála istennek, gondolta az öregúr egy fokkal morcosabban, van köztünk egy önkéntes tűzoltó is. A szeme sarkából látta, hogy az utca túloldalán egy finom vonású, törékenynek látszó, ősz hajú nénike, aki a botjára támaszkodva épp egy kirakatot nézegetett, kíváncsian feléjük fordul, és felteszi a szemüvegét. Ez nem lehet igaz.

– Még szép – vont vállat sértetten a bombanő. – Hátul nincs szeme az embernek – aztán morogva hozzátette: – De úgy látszik, van, akinek elöl sincs.

Ekkor beszállt a vitába egy középkorú háziasszony is, aki nagy, fonott kosarat tartott a karján, mert a piacra tartott, és aki látott mindent:

– Vagy ha van is… – mondta élvezettel, és tartott egy kis hatásszünetet – épp másra figyel. – És enyhén csücsörítve a lány formás lábaira bökött.

Néhányan felnevettek. Az öregúr elvörösödött.

– Ezt kikérem magamnak… – dadogta. – Én nős ember vagyok, és soha… – hirtelen elhallgatott, mert rájött, hogy saját maga se hiszi el egy szavát se, így hát végül beletörődve a doboz felé intett az állával. – Na jó… Mennyi volt?

– Százharmincnyolcezer – vágta rá a lány, mire az öreg rámeredt.

– Egy váza?!

– Egy biedermeier váza. Porcelán, kézzel festett. Volt. Ha nem hiszi, meg tudom mutatni a blokkot is.

És kotorászni kezdett a táskájában.

– Ne haragudjon, de nincs nálam annyi.

– Rossz duma – szólt közbe megint a háziasszony.

– Az bizony – csatlakozott hozzá gunyoros hangon az önkéntes tűzoltó. – Ne hagyja magát, kislány!

– Nem azt mondtam, hogy nem fizetek – tiltakozott gyorsan az öregúr –, csak keresnem kell egy automatát.

– Itt van egy a sarkon – mondta készségesen egy baseballsapkás kamasz, aki egész idáig a lány melleit bámulta. – Megmutassam?

– Ja – bólogatott egy újabb versenyző. – Kísérjük el az urat. Mielőtt meglép.

– Eszemben sincs meglépni – méltatlankodott az öreg, és nem hazudott. – De ha gondolják, jöjjenek csak.

Azzal elindult a sarok felé. Hárman is vele tartottak – a tündéren kívül, aki most a hóna alatt tartotta szülei darabokra tört ajándékát.

– A dobozát nincs szívem kidobni – sóhajtotta, mintha magyarázkodnia kéne, aztán kedvesen rámosolygott az öregre, amitől az rögtön jobban érezte magát, és arra is rájött hirtelen, hogy mi az az illat, ami százharmincnyolcezer forinttal szegényebbé tette.

Nem fahéj. Inkább vanília és méz keveréke.

A felismerés elégedettséggel töltötte el, ezért amikor látta, hogy az ősz hajú nénike a háttérben elteszi a szemüvegét – hisz vége volt a műsornak –, maga se tudja, miért, de odabiccentett neki.