Molnár Ferenc

EGY HADITUDÓSÍTÓ EMLÉKEI

1914 NOVEMBER – 1915 NOVEMBER

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

HOEN TÁBORNOKNAK

A PARANCSNOKSÁGA ALATT

TÖLTÖTT ESZTENDŐ SZERÉNY EMLÉKÉÜL

AJÁNLOM EZT A KÖNYVET

Emlékek: – nem napló, nem a háború története – egy esztendei haditudósítói vergődés emlékei. Utazások, tapasztalatok, tudósítások, képek, hallomások, beszélgetések vezérekkel és közkatonákkal, tanúvallomások egészen kicsiny és igen nagy eseményekről.

Valakinek a siető sorai, aki ujságot-irni ment a harctérre, – nem mindig mehetett oda, ahová akart, nem mindig jutott el oda, ahová indult, csak sodródott ide-oda a fronton és a front mögött a többivel együtt, – sok csodálkozással, sok fehéren maradt lappal a jegyzőkönyvében, öregedő szívében az egyre szótlanabb érzelmek végtelenségével. Valakinek a töredékes feljegyzései, aki az irott betű háborús szerepei közül azt választotta, hogy a magyar katonai katona emberi dicsőségének történetéhez anyagot segítsen összehordani, négy ország földjéről és földje alól. Eljövendő, szabadabb és szebb szavak anyagát.

ELSŐ KÖTET
TÉLI HÁBORÚ

BUDAPESTEN

1914 julius 23.

Délután három óra.

Rettenetes hőség. Valaki azt mondja: «Ez nem az a jó, száraz, égető meleg, a mi jól esik, hanem valami fülledt tudja-isten-micsoda». A kávéház előtt ülünk és minden türhetetlen. A pinczér, a kávé, az ujság, a kocsik, minden. A szomszéd asztalnál uszodáról beszélnek. A meleg az embernek a fejét nyomja, mint egy kalap. Ha az ember leveszi a szalmakalapját, úgy érzi, hogy egy másik kalap van a fején, melegebb, nehezebb, szűkebb. Körülöttem mindenki gombolkozik. Egy úr a gallérját is kigombolja. A pinczér arra megy egy czitromfagylalttal, «pohárban». Egy bágyadt hang: «Nekem is». Egy másik hang: «A hét végén lesz demars. Szerbia mindent meg fog adni». Türhetetlen a hőség. Nem lehet se ülni, se állni, se olvasni, se szivarozni. Haza kell menni. Egy hang: «Levetkőzni, megfürödni, estig fel se öltözni…» Egy barátunk hív, menjünk ki a Margitszigetre. Indulunk. A hogy levett kalappal bambán bámulunk az égre a kocsiból, szürke fátyol húzódik a nap elé. Aztán egy másik, piszkos sárgásbarna. A levegő nem mozdul. Mintha forró ólomban úsznánk lassan előre. Még egy fátyol megy a nap elé. A hídvámszedő maga körül forog és az eget nézi, egészen hátraszegett fej el. Eső lesz.

Négy óra.

A szigeten. Hárman vagyunk a szobában. A házigazda az ágyon hever, pipával a szájában. Pipázunk, hallgatunk, minden ruhánk a székeken, asztalokon hever. Lassan sötétedik. Az ablak előtt hatalmas fák állnak abban a tökéletes mozdulatlanságban, a mit sehogyse tudok megmagyarázni. Most már biztos, hogy vihar lesz. Egyszer egy szegény kis faluban láttam ökröt vágni. Nem akart bemenni a vágó-konyhába, vesződtek vele. A szarvát kötözték, a fejét felhúzták, akadékoskodott. A mészáros kiment a taglóért. Abban a pillanatban egyszerre csak mintha kővé vált volna az ökör. Ez a tökéletes, halálfélelmes, taglóváró mozdulatlanság jut eszembe, mikor a büszke fákat látom most, a mint milliónyi levelük, mint a festett kép, oly mozdulatlan. Én még nem látom, de ők már érzik jönni valahol messze a villámot és az orkánt. Egészen sötét van. Nem szólunk egy szót se. Nagyon messze halkan dörög. Egy kis szél jön. A fák felsóhajtanak. Megint dörög. Figyelünk. Az egyik halkan mondja: «jön már». Mindenki arra gondol, hogy nehéz időket élünk, valami furcsa, sóhajtásos érzés nyomja az ember mellét. Óbudán harangoznak. A szél visít egyet és éjszakai sötétség borul ránk. Az ablak alatt bádogtető van, azon már kopog az eső. Egy retteneteset csattan, aztán utána dördül még egyszer és tizenkét hatalmas fa egyszerre féloldalt dől, valahonnan a ház mögül előrohant a vihar és egyszerre nekikment.

Visszavágódnak, de a szél megint elfekteti őket, egys zerre minden erejüket elvesztik és úgy hajladoznak, mint a fű. Mint egy durva nagy fésű, úgy jár bennük az orkán. A sűrű, összenőtt kis erdőt féloldalt fekteti és a szó szoros értelmében végigfésüli. Egy irányban fekszik minden gallyuk, levelük, mint a fölfelé fésült haj. Ropognak az ágak. Egy ablak zuhan valahol. Utána emberi hangok. A hogy fésüli az orkán az erdőt, égigérő vízfüggönyöket csap hozzá, négyet-ötöt hirtelen egymásután. Szakadatlanul dörög. Óbudáról éles harangszó sikolt néha-néha, a mint a vihar el-elkapja a hangot. Most már repülve jönnek a vízfüggönyök, hosszú, toronymagas, rongyos vízfátyolok dőlnek a levegőben egymásra, az erdőre, neki a sárga házfalnak, a melyet barnára öntenek végig. Valahol messze egy hosszú, hosszú asszonyvisítás. Aztán egyszerre: dörgés, recsegés, roppanás, egy irtózatos csattanás, sehol eső, sehol zápor, csak nagy, ijesztően repülő vízrongyok a levegőben, majd egy-egy nagy hadilobogó vízből, felhőrongyból, a mint neki csapódik a falevelek síró rengetegének és a földig sujtja őket. Valahol trombitálnak a város felől. Bizonyosan a tűzoltók mennek egy beszakadt házhoz. A szobában iszonyatos meleg van. Kinyitunk egy ablakot. A tompa viharlármát hirtelen élesen halljuk. Hűvös szél csap be. Kissé világosodik az ég. A portás azt mondja, hogy harmincz óriási fát tövestűl tépett ki a vihar. Mire mindent megtudunk tőle, már csöndesen zuhog künn. Az ég sárgán világosodik. A trombita egyre szól Pest felől.

Hat óra.

Megyünk végig az elpusztított szigeten. Be kell menni a városba, a barátomat sürgősen hívták a miniszterelnökségről a telefonhoz. Vágtatunk befelé, a szigeti telefon nem szól. A munkások már fürészelik a ledőlt fákat. A sziget végében az egyik csónakház féloldalt fordulva fekszik a Dunán, a fele viz alatt van. Az «Empress of Ireland» katasztrófájáról láttunk ilyen képeket az angol lapokban. A nap nem akar kisütni, a levegő fojtott.

Mindenkinek rossz kedve van. Mit akarhat a miniszterelnök? Csak nem lesz háború? Benn, a szerkesztőségben levél a szerkesztő úr számára. Éj el fél tizenegykor fel kell menni Tiszához, fontos közlendője van a sajtó számára. Mi lehet? A barátom idegesen czigarettázik, fel-alá jár a szobában. Itéletidő, napfogyatkozás, tövestől kicsavart fák, villám, dörgés, harang, trombita, éjjeli gyűlés, háború… Az idegrendszerek fenekestűl fel vannak fordulva. Tulajdonképen isteni szép korban élünk. Még rövid idővel ezelőtt húzódoztunk tőle, de most már benne vagyunk, teli tüdővel szívjuk, teli szívvel, mohón éljük. Háború?

Senki nem tudja, hogy lesz, mint lesz. Éfjélkor mindent fogunk tudni. Csöndben ülünk, hallgatunk. Lehúnyom a szememet. Nagyon vékonyan, halkan tovább szól az agyamban a távoli trombita.

Este kilencz óra.

Most tudjuk csak meg, milyen borzasztó pusztitásokat csinált a vihar. Emberek haltak meg. De ez valahogy mellékesnek látszik. Mindenki az éjjeli gyűlésről beszél. Baljóslatú hangok mindenfelé. «Megyünk Szerbiába.» Egy-két óra alatt az egész városban híre terjedt, hogy Tisza felhívatott magához huszonhárom lapszerkesztőt. Az emberek az órát nézik.

Künn erős szél fúj. Az esti ég ragyogóan, átlátszóan kék, éles aczélszíne van, de valahol a háztetők fölött egyszerre vége a kékségnek, koromfekete felhő emelkedik körül, mindenfelé, a merre csak néz az ember. Ha felnézünk, mintha óriási, mély, fekete kútban volnánk, a mely fölött ragyogóan, majdnem holdvilágosan ezüstös-kék üvegkupolának látszik az ég felhőtlen része. A feketeség pedig egyre emelkedik a láthatáron, mintha a földből nőne ki köröskörül a vigasztalan éjszakának valami vastagon gomolygó, félelmetes anyaga. Telefonok szólnak. A kávéházban egy hosszú asztalnál az Est egész szerkesztősége, készenlétben. Soha még olyan kevés ujságíró-viczczet nem hallottam, mint csütörtökön este. Ha egy kicsit gondolkozom, azt hiszem, egyet sem.

Fél tizenkettő.

Egy nagy automobil áll meg a kávéház előtt. Az ujságirói asztalnál már áll mindenki. A kávéház zsúfolva van. Hirtelen csönd áll be, némely asztalnál fölugrálnak. Feltünően kevés nő van ma a kávéházban. Egy úr berohan, a következő pillanatban üres a hosszú asztal. A hogy a publikum utánuk tódul, csak azt látja, hogy valamennyien fölkapaszkodnak az automobilra, állnak benne, lógnak rajta. A gép bődül egyet és elrohan fekete rakományával.

Egy szó marad utána az utczán hirtelen összeverődött tömeg közt, az első pillanat ijesztő túlzása. «Háború!» És ez a furcsa, rövid mennydörgéshez hasonló magyar szó most fölordít a tömegben, a mely visszatódul a hírrel a kávéházba. Mindenki áll az asztala mellett. Ez az egy szó zúgbúg egyre erősebben, egyre harsányabban, ijesztő crescendóban, összedörög az egyszerre visszatolt székek lármájával – egy hirtelen, lázas talpraugrás az egész és egyetlen, nagy, hosszan zúgó, vontatott ordítás: «háború!» Nehányan futva indulnak el az utczán. Egy úr egy kocsiba ugrik, ráordít a kocsisra és a mint elrobog, állva marad a kocsiban. Sok arczon ijedt, értelmetlen mosoly. Künn, az Erzsébet-körúton szakadatlanul járnak a mentők, vészesen visíttatják a szirénájukat, alig visított végig az egyik autójuk az utczán, jön, felsüvölt a másik, az emberek a gyalogjáró szélén állnak és ok nélkül integetnek feléjük.

Az ég megint egészen beborult és hűvös szél tépi a rongyos kis körúti fákat. Az Oktogon-téren nyolcz-tíz nagy embercsoport vitatkozik és egyik csoportból átdörög a másikhoz a komor és most oly új hangzású szó: «háború!… háború!»

Mindenki a végletekig lelkes és izgatott. Senki nem tud semmit.

Éjfélután két óra.

Mindenki mindent tud. A kaszinók, mulatóhelyek közönsége egy-két nagy kávéházban verődik össze. Már nincsenek viták. Nagy, csöndes mormolás, fáradtság. A földön hevernek a litografált czédulák, a melyeket a hosszú asztal ujságírói nyomattak hirtelenében és szórtak szét az éjszakázó városban. Most már mindenkit a szombat délutáni hat óra érdekel. «Ön tudja az összes pontokat?» – «Hogyne tudnám, az előbb egy hirlapíró fölállt a billiárdasztalra és hangosan fölolvasta az összes pontokat». – «Teljesíteni fogják az összes pontokat?» – «Hogy érti? Az összes pontokat?» – «Igen az összes pontokat.» Egy hang egy másik asztalnál: «Az egyes pontokat?» Egy nagyon erélyes hang, az ablaknál: «Ha szombat este hat óráig az összes pontokat…» A közhangulat az, hogy alku nincs. Egy író jön és fölveti annak a lehetőségét, hogy «egyes pontokat… nem az összes pontokat…» Személyes sértésnek veszik. Mindenki nyugodtan, határozottan, minden izgalom és alku nélkül, a leghidegebb gőggel az összes pontokat követeli. Némelyek hazamennek. Utánuk szólnak:

«Hát maga most tud aludni?» Felelet: «Majd megpróbálok». Egy másik felelet: «Na, hallja, szombat délután hatig nem virraszthatok itt». Ez az első viccz, a mit hallottam. Nagyon fáradt vagyok. De nincs kedve az embernek elmenni innen, a míg csak egy lélek is van itt.

Aztán mégis elmegyünk ketten a Pesti Hirlap szerkesztőségébe. Az utcza kihalt és csöndes.

A szél is fáradtabb már. A szerkesztőség ablakai izzóan fénylenek ki az éjszakába. Fönn már olvassák az első példányokat. A pinczében búgnak, dörögnek a gépek, az ujságírók fáradtan köszönnek el egymástól a kapu előtt. «Szombaton délután hatkor…» Mint egy nagy, izgalmas randevu, úgy kisér el ma éjszaka mindenüvé ez a dátum: «szombaton délután hatkor». Néhány éjszakai ember csoportosul a kapu körül. A friss lapot várják. Ezek is azt mondják: «szombaton…» Az egész érdekesség mintha lekonyult, elfáradt volna a mellett a gondolat mellett, hogy mi lesz szombaton hat órakor. Megyünk haza.

Hajnali három óra.

Ugyanabban a szobában, ugyanannál a házigazdánál, a hol délután voltunk, mikor a vihar volt. A házigazda megint az ágyon fekszik és megint pipázik. Nagy, nyugalmas, jóleső csönd a Margitszigeten. Hajók se búgnak a Dunán, mint szoktak. Mögöttünk a legizgalmasabb nap lármája, a nagy hajsza minden mozgalma… most csönd van és béke. A fejem fáj. Körülöttünk mindenki alszik. Vajjon Tisza alszik-e? Három elmult. Már dereng, nemsokára félnégy. A király talán épen most kel föl. Mit érezhet? Elköszönök, hazamegyek a szállodai szobába. Kinyitom az ablakot, eloltom a lámpát, kinézek a sziget csúcsa felé, Ujpest felé, a hol a nap föl szokott kelni. Az ég áttetszően zöld, gyönyörű halvány tengerszíne van. Nagyon sok mindenre szeretnék egyszerre gondolni. Egy kicsit bámulok így ki a hajnalba, aztán hirtelen trombita szólal meg a budai oldal felől. Ez már nem az a vontatott tűzoltó-trombita, hanem szapora, friss, recsegő hang: katonatrombita. Katonák gyakorlatoznak a Duna mentén, azokat ébresztik. A nap hirtelen megjelenik Ujpest fölött: fénytelen, hideg, téglavörös korong. Szokatlanul nagy. Az ég vörösödni kezd. Lefekszem, az ágyból nézem tovább. Húsz évig abban a tudatban éltem, hogy a nagy nemzetek szenvedélyeitől távol egy csöndes, szegény kis ország egyhangú nyugalmában születtem, nyugalmas, kultúrás, találmányos, békés korban. Most azzal hajtom a párnára a fejemet, hogy a világ kellő közepén vagyok és az emberiség minden nyugtalansága az én hazámban tombol. Úgy érzem, mégis csak Isten ajándéka ez a hirtelen fölforrott, két más élet izgalmával fölérő egy élet, a mit nekünk ép most adott, ezekben az esztendőkben, nekünk, a kik azt hittük, hogy egy kuczkóból csöndesen fogjuk nézni a világ nagy színjátékait. Még a viharok is mások, még az örömök is nagyobbak, a szerencsétlenségek is mélyebbek a világon, mint mikor gyerek voltam. És minden, a mi nagy, érdekes és világrengető, itt történik a mi kuczkónk körül. Hallatlanul szép nap volt ez a mai. Lehet, hogy sokan vannak így vele: mintha hónapokat éltem volna át ezen a csütörtökön.

Budapest, augusztus.

Már mennek, egyre mennek a katonák…

Sötétedő alkonyatban gyűlekezünk a régi teherpályaudvaron. A perronon egy honvédezred tisztikara hölgyekkel. Középütt az ezredes, szélesvállú, friss, öreg úr, csizmában. Csönd és rend mindenütt. Összesen vagy harminczan vagyunk. Nem hittem, hogy ez ilyen hallatlan nyugalommal és egyszerűséggel megy.

Egyszerre csak betolják elénk a vonatot. Rengeteg hosszú tehervonat, már meg van rakva katonákkal és minden egyébbel, a mi kell. Hátulról előre, a végéről a mozdony felé, végig megyünk mellette egy kedves és tudós tiszt társaságában. Leghátul a nyitott teherkocsin élelmező-szekerek, vadonatuj ponyvával leterítve, tele hússal, liszttel, krumplival, zsírral, fűszerrel. Azután jön egy nyitott teherkocsi, a mely robogó konyhának van berendezve. A mozgó tűzhelyek kis vaskéményei füstölnek rajta, nagy üstjeikben inguj as katonaszakácsok kavarnak, főznek. Azután hosszú sora a rendes tehervaggonoknak. Valamikor mennyit tréfálkoztunk a felíráson: «40 ember, 6 ló». Most lóczákat ácsoltak a kocsikba és a negyven ember benn ül. Illetve most még nem ül, mind a nagy középajtóhoz tolong, onnan lóg, integet, énekel kifelé, a legalsó sor kilógatja a lábát. A hogy hátulról végignézünk ezen a vonaton, ezek a szabályosan megismétlődő, lelógó katonalábak olyanok, mintha a hosszú vonatnak valami rojtos díszítései volnának.

Vadonatúj, gyönyörű sárga bakancsok. Megyünk tovább előre az éles kavicson, a negyvenemberek végtelen sora mellett. Közbe-közbe egy-egy kocsi avval a bizonyos hat lóval. Friss szalmán állnak, jól megpuczolva. A lóápolók a keresztrúdra támaszkodva néznek le reánk. Aztán két málhakocsi, egészen elől, a zenekarral. Minden kocsiban a századlámpa sárga fénye pislog. A mozdony mögött két szerény másodosztályú vagon a tisztikar számára.

A sötétben hirtelen kigyúlnak a pályaudvar villamos lámpái. Most ez is alkalom a lelkesedésre. Az egész vonat felordít. Éljeneznek, sapkát lengetnek. Minden katonán van valami piros-fehér-zöld. Vagy szalag, vagy papirzászló a sapka mellett. Minden vaggon nyílásán kidugva egy nemzetiszínű papirzászló.

A mozdonynál vagyunk. Egy tiszt szalad a közelünkbe és kiadja a parancsot a zenének:

– Leszállni. És ha az ezredes úr ideér, a Himnuszt!

Nagy bádogzörgéssel leszáll a banda és felsorakozik a mozdony mellett. A hogy visszanézünk innen a kanyarodón álló nagy vonat végére, látjuk, hogy az utolsó kocsi mellett megindul, jön a mozdony felé egy kis csapat: az ezredes jön a tisztikarral, asszonyokkal, lányokkal, a tisztek családjaival. A hogy így eldefiliroznak a vonat mellett, minden vaggon negyven embere, a mint meglátja őket, a felhőkig ordít fel. Az ezredes szalutál nekik. Most olyan a vonat, mint egy felségesen nagy zongora billentyűsora, a melyen dörgő skála megy végig alulról fölfelé. Egy láthatatlan pedál tovább tartja a hangot, mert a melyik vaggon már megszólalt, az többé nem hallgat el. Az ezredes a mozdonyhoz ér, ott hirtelen megfordul, szembeáll az őt követő tiszti csapattal. A banda őrmestere magasra emeli a botját és megharsan a trombitákban a Himnusz. Mi lekapjuk a kalapunkat, de mire a tiszti csoportra nézünk, már valamennyi feszes haptákban áll, sapkához emelt kézzel, tisztelegve és a míg a zene szól, nem mozdul el kezük a sapkától. Az ezredes a legfeszesebb.

Szürke ruhájában, a villanyfény alatt mint egy tisztelgő aczélszobor. Végig a vonaton halotti csend. Elől, a zenét minden muzsikalitás nélkül kiséri a mozdony: süvít, fő, forr, zúg, sistereg.

A Himnusznak vége. A zenekar rögtön belevág a Rákócziba és a búcsúzás megkezdődik.

Öreg, feketeruhás anyákat látok, háttal állnak felém, a mint két szürkeuj as tiszt-kar átöleli őket. Mozdulatlan kép: egy kis öreg asszony, a hátán a két katonaruhás karral és két vadúl szorító tenyérrel. Hosszú, hosszú csók lehet. A fejeket nem is látom, csak ezt az ölelést, ezt a szerelmesen hosszú, mozdulatlan, fiúi ölelést. Soká, nagyon soká fogom még látni.

Végigrohan rajtam valami hullám, a mi elborít, minden tagomat elönti egy kimondhatatlan érzéssel. A magyar katonatiszt élete, ez a tisztességes, békés, szerény kishivatalnoki élet, a mely annyi esztendő után most ebben a pillanatban hirtelen a legfelsőbb emberi gondolat: az élet és halál kérdése elé van állítva…

Éles trombitajel vág végig a fejünk fölött a mozdony felől. Az ezredtrombitás fúj a a beszállást. Mindenki a helyén van. Még egy rövid kézszorítás és a tisztek felugrálnak a vaggonjukba. A mozdony hosszan felvisít és a vonat elindul. A hatalmas zongora most már teljes erőből szól. Egyhelyben állunk. A hogy lassan elgurulnak előttünk a vaggonok, minden vaggon rakománya más nótát énekel. Karok, sapkák lengenek. Az egyik vaggon elmegy előttünk egetverő énekkel; épen ennél a sornál tartanak: «… disznó szerbek számára…» A következő vaggonból más ritmusban ez zúg felénk: «… szakasz-ve-ze-tő!…»

Két vaggon közös nótát fúj: «… maradt itthon kettő-három, nyomorult…»

Egyre gyorsabban szaladnak előttünk a vaggonok. Kivétel nélkül mind énekel, az eleje már messze harsog, túl a pályaudvaron, de még legalább annyi zúg felénk a végéről. Most már csattognak a kerekek, szalad a vonat. Most megy el előttünk a vége: a két tábori konyha, a két szakács vadúl dolgozik fakanalakkal az üstökben. A kis konyhakémények füstölnek, szikráznak a sötétben. Mintha egy második mozdony volna a vonat végén ez a vágtató konyha, a mely zamatos gulyásfelhőt fúj felénk, úgy repül el előttünk. Aztán eltünik az egész, már csak az utolsó kocsi három piros lámpáját látjuk, de a távolból, a sötét estéből, a melybe elrohant velük a vonat, ordítva száll a hang felénk, az összekeveredett tíz-húsz bakanóta zeng-harsog a levegőben, viszi a mozdony az éjszakába ezt a félelmetes vas-hangszert, ezt a vágtató orgonát: a háborúba rohanó, éneklő vonatot. Egyre messzebbről zúg. Aztán vége.

ÚTON, ÉSZAKRÓL DÉLRE

Nowy Targ, november.

Három napig csudálkoztam Altsandecben, a hol a haditudósítók laknak. Végre sikerült a főtéren, egy tiszta kis szállodában rendes szobát kapnom. Este hurczolkodtam be, rendberaktam a holmimat, egy kicsit kinéztem az ablakon a galicziai hegyek felé, a melyeket most látok először életemben. Itt vagyok a háborúban, a front mögött, és fáradtnak érzem magam Budapest éjjel-nappal tomboló háborús lármája után ebben a nagy esti csöndben. Aztán a közös vacsorához mentem, a hol a hozzánk beosztott tisztekkel vagyunk együtt, Mózes Finder vendéglőjébe. Ott felállt a kapitány úr, térparancsnokunk és kijelentette, hogy ma éjjel három órára mindenki csomagoljon be, fél négyre a főtéren lesznek a kocsik, a melyekkel a legközelebbi vasútállomásra megyünk, négykor indulunk, ötkor vonaton ülünk és megyünk egyenesen Szerbiába. Feldzeugmeister Potioreknek nagy sikerei vannak a déli harcztéren, boldog vagyok, hogy odamegyünk. Mégis, miért oly hirtelen? Vacsora után becsomagoltunk és elhatároztuk, hogy nem fekszünk le, ébren maradunk indulásig. Ezt az időt H. borkereskedő helyiségében töltöttük, ez volt Altsandecben az egyetlen hely, a hol reggel háromig lenni lehetett. Egy üveg jó bort kértünk, a zsidó és lányai nagyon izgatottak voltak, nem szerették, hogy elmegy innen a sajtóhadiszállás. Háromnegyed háromkor az üveg borért még mindig izgatottan hatvan koronát kértek. L. urat, egy erélyes kollégánkat biztuk meg a tárgyalással. Rövid, de igen heves harcz után megelégedtek negyven koronával. Tőlük hallottam, mint a hirtelen áremelkedés egyik okát, hogy az általános visszavonulás el van rendelve és Przemyslt újból körülzárták az oroszok. Háromkor lámpákkal botorkáltunk a főtéren a kocsik közt, felrakodtunk, négykor elindultunk. Koromsötét volt. Három nappal ezelőtt még Budapesten voltam, most nem értettem az egészből semmit, de az volt az érzésem, hogy most az oroszok elől megyek valahova. Talán nem is annyira azt, hogy megyek, mint inkább azt, hogy visznek. Amióta katonai fennhatóság alatt vagyok, semmi önállóságot nem érzek, furcsa, de így van; nem megyek, hanem visznek, nem látok, hanem mutatnak valamit.

Keresztülhajtottunk a főhadiszálláson. Egy kopár kert mögött egy háromemeletes ház minden ablaka éles fényben ragyogott. A főparancsnokság épülete volt. Álmosan és fáradtan kerültem a vasúti állomásra, a hol megint hallottam: az általános visszavonulás el van rendelve. Túlon-túlzsúfolt vonatra kapaszkodtunk fel a menekültek rettenetes lármájában, nagy zavarban. Egy beteg kapitányhoz kerültünk négy kollégámmal. A kapitány minden képzeletet meghaladó módon köhögött. Egymás nyakán ültünk. Az amerikai haditudósító elővette szivartárczáját és megkinált bennünket. Mind a négyen vettünk tőle egy-egy szivart. Aztán felnyitotta öngyújtókészülékét és odaadta egy magyar kollégájának.

Ebben a pillanatban a kapitány ismét leírhatatlanul elkezdett köhögni. A magyar becsukta az öngyújtót és zsebretette a szivart. Mind zsebretettük a szivarokat. A kapitány azt mondta: «ich danke, meine Herren». Az amerikai kiment a folyósóra szivarozni. Akkor épen állt a vonat, az őszi napfölkelte szomorú kék világossága áradt el a galicziai dombokon, sehol egy embert nem lehetett látni. Kis állomáson álltunk, mellettünk egy tehervonat tele a háború szemétjével, sáros, összetört szekerekkel. A dombok és mezők már téliesek, kopaszak, nagyon hideg van, az összetört szekerek rúdjai és kerekei összedobálva, feketén rajzolódnak a bánatos hajnali égre. Kakasok kukorékolnak, de hogy hol, arról sejtelmem sincs, mert sehol, semerre egy ház, vagy emberek nyoma nem látszik. A dombok idegenek és nem szelidek, valami vad daczosság van e sötét, vizes hajnalon a galicziai tájon. Az állomáson sehol egyetlen egy embert sem látok, se utast, se vasúti tisztviselőt, se őrt, senkit.

Ujvidék, november.

Utazunk, nagy megállásokkal megyünk lefelé, Szerbia felé, sokan vagyunk, egy csomó külföldi ujságíró, sőt egy amerikai ujságíró-hölgy is van velünk. Nem szimpatikus dolog: ez a hölgy ulánusblúzt visel és ulánus-sapkát hord, a katonáknak, a sáros, véres, elcsigázott sebesülteknek mosolyogva szalutál. Borzasztó jól érzi magát ebben a különös mulatságban.

Ujvidékre nagyszerű hírek jönnek a szerbiai előnyomulásról. Várjuk az engedélyt, hogy Mitroviczán át a Macsvába mehessünk.

Pétervárad, november.

Megnéztük a péterváradi erődöt, délután pedig elbúcsúztunk a monitortól, a mely Belgrád felé indul. Elmaradtam a csoporttól, hogy töviről-hegyire megtanulmányozzam a gyönyörű új ágyút, a melyre oly nagy feladat vár. Végre kisütött a nap meleg volt, az ágyú működését annyian mutatták, hogy nem is láttam tőlük az ágyút. A legszebb pillanat az volt, a mikor egy szőke ujpesti fiú kinyított egy kis csapóajtót és le lehetett nézni a hajó fenekébe. Úgy feküdtek ott a shrapnellek, mint egy finom úr pinczéjében a pezsgőspalaczkok, egymáson. Akkorák, mint a pezsgőspalaczk, a kupakjuk is ép olyan fényes. A gránát zord, fekete vaspalaczk. A gránát egyáltalán – mint itt tapasztalom – mogorva, kellemetlen valami, a mit senki se szeret. Még a saját gránátunkat se szeretjük. A shrapnell a maga borzalmasságában is kedélyesebb valami, mindenféle csúfneve van, bizonyos tekintetben lovagias ellenség, felülről vág, van előle védelem. A matróz is símogatja, kedvesen mondja neki: «savner». A gránát rombol, az: «disznó».

Büszkék, hogy már voltak tűzben. A hajónak semmi baja nincs. A parancsnok kitalált valami nagyon ügyes lábvédőt – nem a hideg, hanem a golyó ellen – ezt csinálják most az exponált helyeken. A tisztek is büszkék: a parancsnokuk nagy kitüntetést kapott.

Nem cserélnek senkivel a világon, csak… a Marost irigylik. A Maros olyasmit csinált, a mi a hadihajók történetében igazán páratlan eset: a szárazföldön hadifoglyokat fogott. A tisztek mosolyogva magyarázzák, hogy ilyen még sohase volt. De nem is lesz. Mert egyik hajó elfoghatja a másiknak a személyzetét. De a víz közepén állani és a parton hadifoglyokat ejteni…

Úgy történt, hogy a minapi harczokban, a mikor a Sabácztól Obrenovácz felé haladó seregeinket a monitorok a Száván kisérték, a Maros is elindult hajnal előtt a Száván lefelé.

Sötét volt, a Maros lassan, óvatosan haladt. Mikor világosodni kezdett, a tisztek figyelték a partot. Ehhez nem kell látcső, a Száva itt még olyan széles sincs, mint a Duna egyik ága a Margitszigetnél. A hogy néznek így át a tisztek a szerb partra, egyszerre csak az egyik tiszt látja, hogy odaát, a folyó hosszában fedezék van csinálva, a mely mögül szerb katonák kandikálnak a hajó felé. A monitornak más parancsa volt, nem állhatott meg itt verekedni a partvédő szerbekkel. A tiszt azonban kedélyesen, tréfából átkiáltott hozzájuk, tölcsért csinálva a kezéből:

– Prodajte sze! (Adjátok meg magatokat!)

Most kómikus pillanat következett: az árokból kidugott katonasapkás fejek mellett hirtelen megjelentek a fejekhez tartozó karok. A szerbek belementek a dologba. Megadták magukat. A tiszt most megijedt a váratlan sikertől. Átrohant a parancsnokhoz, hogy mit csináljon, igazán nem tehet róla, de negyvenkilencz szerbet fogott. Így aztán úgy lett, hogy a hajónak meg kellett állnia – elvégre ezt a jó fogást nem lehetett elmulasztani – a szerbeknek ki kellett állniok a part szélére fegyver nélkül és fölemelt karral, néhány fegyveres matróz a benzines csónakkal egyik fordulót csinálta a másik után, mialatt a többiek a fedélzeten arczhoz emelt puskával fedezték őket, majd a kis hadihajó tovább gőzölgött a zsákmánynyal. A magyar part legközelebbi állomásán, a hol népfölkelőink őrködtek, leadta a foglyokat, aztán eltünt Zimony irányában.

A matrózok vigyorogva hallgatták az elbeszélést, egy kis fájdalommal az arczukon, mint a gyerekek, a kiknek elérhetetlen hőstettekről mesél az ember.

– Jó – mondom – majd fogtok még ti is szerbet.

Az ujpesti fiú a fejét rázza:

– Nem, uram… ilyen csak egyszer történik száz esztendőben… hát Isten neki, mit csináljunk, ha nem velünk történt, hanem a Marossal…

Mitrovicza, november.

Itt várjuk most a hadseregparancsnok engedélyét, hogy végre eljuthassunk a szomorú Macsvába. Az ellenséges föld szélén az utolsó magyar állomás, a hol tanyázunk, a mitroviczai Kovács-kávéház. Az első pillanat képe, a hogy belépünk: túlfűtött, füstös, hosszú szoba, a mely a hideg éjszakán zsúfolva van emberrel.

Egy hosszú asztal, csupa tréntiszt. Egy kis asztal: orvosok és polgári ápolónők. Külön-külön, de egymás mellett szorongva: sötétkék osztrák és világoskék magyar autó-tisztek nyakig sárosan, három apácza, egy horvát polgárőr szuronyos puskával az asztala mellett, karján ötszínű, feketesárga-piros-fehér-kék szalag, egy asztal vezérkari tiszt az Etappen-Commandótól, az amerikai ujságírónő ulánuskabátban és katonasapkával a fején, csizmás német ujságírók, három csukaszürke-ruhás tábori ápolónő férfisapkával, vörös kereszttel, egy kis asztal tengerésztiszt a monitorokról, feketében, arany sávokkal, néhány kisebb hadseregszállító, az egyik vörös szakállal, egy nagyon szép sudár leány elegáns csukaszürke tailleurruhában, a fején fehér ápolónői fejkötő, a mellén arany érdemkereszt a vitézségi érem piros-fehér szalagján, egy tábori lelkész, két sakkozó és három kártyázó czivil, egészen külön egy elegáns huszártiszt, az orvosok asztalánál egy villogó piroskabátos hölgy, – más senki.

MACSVA

Szerb-Mitrovicza, november.

Első lépés az ellenségtől elhódított földön: a pontonhídon átmentünk Szerb-Mitroviczára, a hol magas póznán piros-fehér-kék horvát zászlót mos az eső tarkára. Az első ember, a kit ebben a halott faluban látok, báró Mednyánszky László, a magyar festő. A szitáló esőben egy kopasz fához támaszkodva áll és rajzol a könyvébe. A karján a haditudósítók fekete-sárga szalagja, a fején katonasapka. Fáradhatatlanúl és átszellemülten járja a frontot, valami földöntúli látvány ez a lángeszű öreg ember, a ki hatvannál több esztendejével minden fáradalomban és nyomorúságban résztvesz, a nap minden órájában rajzol – rajzol az ütegek mellett ülve, miközben az ütegek lőnek, rajzol a dombokon, a hol a lába előtt lecsapódó orosz puskagolyók zörgetik a száraz füvet, a halálveszedelemnek valami olyan szuverén megvetésével dolgozik, hogy az több és más, mint bátorság – Balogh Rudolfot egyszer elvitte magával egészen előre a tűzvonalba és azt magyarázta neki, hogy nagyszerű dolog lehet így meghalni, ment a fehérszakállú öreg ember a fiatallal egyik rajvonalból a másikba, sokáig azt hittük róla, keresi a halált. Néhány kérdésemre halk hangon felel, ő a legudvariasabb magyar ember, a kivel valaha találkoztam, de nála ne tanuljanak szerénységet a fiatal művészek, mert az ő szerénységével csak az ő szerzetesi életét lehet élni. Azt mondja: annyi új témát ad a festőnek ez az új fajta háború, hogy ki se lehet meríteni. Itt van a trén, a táborozás, ez a halálos hetivásár… Aztán a felpakolt katona egészen új sziluettje… hol van ez a kinyalt régi uniformis-katona soroktól, a szakállas teherhordóknak ez a népvándorlása… A fáradalmakat, azt mondja, azért birja, mert minden igazi tájképfestő megszokta a vándorlást… Szép új kifejezést mond a tüzérekről, azt mondja: «lerajzoltam az ágyút a tüzérek csoportjával, ez olyan, mintha az ágyú családja volna…» Most nem jön velünk, az összelőtt faluban a ködös, esős levegőben titokzatosan ágaskodó kopasz fák tetszenek neki, ezt a szomorú, szép képet rajzolja egy fához dőlve, a gummikabátján kopognak az esőcsöppek.

Szerb-Mitrovicza, november.

Ma csak a part közelében vándoroltunk, megnéztük a kihalt falvakat, a melyekből az utolsó emberig mindenki elmenekült. Az országúton olyan sár van, hogy a ki a kocsiról leszáll, csak csizma nélkül kerül rá vissza. Olyat láttam, a mit még soha: egy kutyacsordát.

Sok kutya együtt ritka látvány, most jut eszembe, hogy a természetben ötven-hatvan kutyát együtt látni talán soha nem lehet a rókavadászatok kutyafalkáin kívül. De azok egyforma kutyák és egyenruhás emberek tartoznak hozzájuk, mesterséges dolog. Ez azonban, itt a vizes mezőn, egy elhagyott, nagy kutyacsorda, ember nélkül, az elképzelhető legnagyobb kutyaváltozatosság, a legnagyobb kutyától a legkisebbig, a legfeketébbtől a tisztafehérig, négy öt falu elhagyott, éhező kutyái, lehajtott fejjel, behúzott farkkal, a mint a végtelen, pocsolyás síkon némán trappolnak, nagyok és kicsik egymás mellett, borzasak, fáradtak és valamennyi a földet szagolva szalad a nagy csoportban. Embert sehol nem látni. Régen gyakran kínoztam magam egészen elhagyott vad tájakon azzal, hogy elképzeltem, ilyen csöndes volt a természet, mielőtt az ember megjelent rajta. Most, hogy az egyre távolodó kutyacsorda után nézek a pusztulásnak ebben a csendjében, az az érzésem, hogy ez a látvány tökéletesen karakterizálja az elhagyottságot: ez az emberszolgáló, egymásra ugató állatfaj, mikor az utolsó ember is elment e tájról, megtalálta magában a társaságos érzést.

Lesujtóan komor kép ez a most megalakult kutyatársadalom.

Nocsaj, november.

Elhagyott várak, vályogból, a mocsárban…

Még itt, ellenséges földön, a vályogvár egy tiszti odújának asztalán jegyzem fel a kis könyvbe az adatokat, mert künn havas eső szakad: a négy vályogvár a Szerb-Mitroviczáról a Parasnica-mocsarak felé vezető országút mellett van, Nocsaj és Glusci között. Kettő jobbról, kettő balról. Közöttük megy az országút a pocsolyákon keresztül, félemelet-magasan, mint egy duplaszéles vasúti töltés. A vályogvárak az országutat védik. A mi műszavunk útzáró-erődnek, Strassensperre-nek nevezi az ilyesmit. Mind a négyet a szerbek csinálták, az országutat akarták velük megvédeni a mi befelé nyomuló katonáink elől. De ebben a tiszti odúban egy csomó összeázott czirillbetűs szerb ujság mellett egy félig elolvadt Pester Lloyd is van már. Ez mindent megmond. A Pester Lloyd e hó elejéről való. A szerb lap októberi.

Az országút mocsarak közt megy. Itt az út mellett kétoldalt a mocsárban két-két kis sziget van. Ezek a vályogvárak. Messziről nem lát az ember semmi egyebet, mint a mocsár nádja, rothadó növényzete közt egy-egy barnás, gazzal dús földfoltot. A mocsarakban, Crna-Bara felé, halott szerb katonákat láttak; erre nincs egy sem. Egy helyen deszkapalló vezet le a töltésről a kis szigetre. Ez a felvonó-híd. Már mellette a töltés oldalában nagy lyuk van, a mibe egy ember belefér. A lyuk teteje száraz ágakkal van elmaszkirozva. Ez a híd-őrség helye volt. A deszkapallón átmegyek a szigetre.

A gaz közt tüskés drót, keresni kell azt a néhány helyet, a hol átszakadt. A mi katonáink verekedték keresztül magukat ezen az összedrótozott nádason. Aztán meglátom a külső várfalat. Ez olyan, mint a falusi jégvermek teteje. Barnára ázott, összemohosodott nádból van, lassan emelkedik a földről embermagasságig. Sokáig csörtetek, botlom körülötte, a míg megtalálom a bejárást: szűk vágás ez, szintén telehányva száraz galylyal. A szűk kapuvágás olyanokat fordul, mint egy irott H-betű, valóságos labirint. A végére érek, egyszerre kitágul előttem a várudvar. Akkora, mint egy nagy pesti ház udvara. Benne az emberi munka, ravaszság, önfeláldozás, szorgalom és szenvedés minden jele.

Az alaprajza szeszélyes, mint akár Antwerpen váráé. A külső fala, a mely kívülről a földre helyezett nádfedélnek látszik, belül kaszárnyává változik. A nádfedél alatt körben mindenütt lakó-lyukak vannak, a melyeknek az udvarra néző fala ezer meg ezer gyepből kivágott agyagkoczkából van építve, akkorákból, mint egy-egy pesti utczakő. Szabályos, négyszögletű ajtónyílások. Minden ajtónyílás előtt, mint valami paravent, egy ugyanakkora vályogfal mered ki a földből, mint a mekkora az ajtónyílás. Ez védi a golyótól és a shrapnelltől azokat, a kik az odúban laknak. Bevilágítok az odúba: az ajtó közelében háromlábú csizmadia-székek, földbe vert asztalok. Hátul, élére állított deszka mögött dúsan szalma. Ez volt az ágy. Egy-egy odú öt-tíz emberé lehetett.

Az egyik odú előtt a földbe vájt, gyönyörűen kerek lyuk, egy méter mély. Ez a víztartó cziszterna. A lyuk körül, hogy bele ne essék az ember, a kosárfonó-művészet valóságos remeke: kútkáva vesszőből, de oly pontos, szép kör, olyan tökéletes munka, hogy egészen bizonyos: kosárfonó-munkás volt a katonák közt, sőt kerti-bútor munkás, mert minden lépésnél valósággal művészi vesszőfonó-munkára talál az ember. A vesszőkáváról spárgán szerb bádogcsajka lóg bele a sárga vízbe. Ez a vödör. Az udvaron négy agyagoszlopon nádfedél áll: municziót tartottak alatta. Az oszlopok lába körül van fonva vesszővel.

Vesszőfonatos, alacsony falakból van a bejáró labirintusa is.

Egy helyen megszakad a várfal, illetve a körülépített kaszárnya. Itt ki lehet menni a várból, de csak három lépésnyire. Ott a nyílás előtt valóságos várbástya áll, ez is vályog-koczkákból épült, lőrések vannak rajta, a tetején pedig minden második koczka ki van hagyva, a hogy a gyerekek rajzolják a várat. A bástyafal előtt kívülről egy kis tisztás, azon túl pedig néhány ezer bot van sűrűn a földbe szúrva, minden botnak a vége tűhegyesre van faragva és minden bot előre dől, hogy hasbaszúrja azt, a ki neki rohan a várnak. Mint valami karóvastagságú mesebeli búzavetés, a mely a szél ereje alatt megdőlt. A botvetésen túl egészen alacsonyan drótkuszaság, bokáig ér. Visszamegyek a várudvarba.

A körfal egyik szögletében nyitott kis istálló. Le kell hajolni, ha belemegy az ember. Az udvar felé három oszlop tartja, a tetején deszka és a deszkán vastagon föld. Kinézek egyetlen ablakán: az országútra látni belőle. A vizes földben két ágyúkerék erélyes nyoma.

Ágyú állott a kis istállóban. Mellette van a tiszti odú. Ennek rendes ajtaja van, pirosra mázolva. A szomszéd faluból hozhatták ide. Az ablakán rács, a kosárfonó csinálta. Benn vizes szalmazsák, lócza, asztal, sörösüvegek, ujságok, valami «Narodna…» és az a bizonyos novemberi Lloyd. A tiszti lakás előtt furcsa valami: olyan zegzúgos korlát, a minő a vasúti pénztárak előtt van, hogy sorjában menjen mindenki. Egy tiszt azt mondja, hogy itt történik az élelmiszer kiosztás és a zsold-fizetés, ilyen korlát kell hozzá, hogy ne tolongjanak…

Odébb még néhány ajtós lakás, kisebb-nagyobb ajtókkal. De ezek előtt is ott áll a golyók ellen a vályogfal-darab, a talpa szép négyszögben körülfonva vesszővel… Ez a kosárfonó sokat dolgozott.

A falban őrhelyek. Kukucskálólyuk, mellette lőrés. Vályogból ülőhely az őr számára. Az egyikben egy véres rongy. Egy második kis kút következik, pontosan épen olyan, mint az első. Mellette kanyargós kijárás a várból. Kibotorkálok rajta, hirtelen előttem van egy kis temető. Minden olyan kicsi ebben a várban, mintha törpék laktak volna benne. Mindez azért, hogy az egész vár ne nagyon álljon ki a földből. Itt mindenki hasalt, guggolt, feküdt, térdelt, csak az őr állott. Ha ezt a várat játékos kedvű iskolásfiúk meglátnák, soha többé nem jönnének ki belőle. Minden kicsi, szűk és kevés: ilyen a vár temetője is. Tizenkét kereszt. Egy nagyon nagy, ezen feketeszalagos, aranybetűs ázott koszorú van és sok szerb írás. Egy középnagyságú, magyar felírással, szegény fiú Óbecsére való volt. Tíz kereszt egészen kicsi és vékony, mintha czeruzákból volna csinálva. Felírás nincs. A sírok – ilyen itt a legtöbb – nem sírhalmok. A kemény, síma földben van egy felszántott szabályos négyszög, ez a katonasír. De itt mindenik ilyen négyszög naiv gonddal körül van szurkálva valami szomorú, sötét rózsaszínű, elhervadni nem akaró szerb virággal, a milyet sohase láttam, a nevét se sikerült megtudnom. De minden síron ilyen van, nem elültetve, csak kézzel betűzdelve, egészen körül. A temetőn túl – az egész akkora, mint egy szoba – a temetőn túl egyetlen szál hosszú vastag drót húzódik a föld felett térdmagasságban. A robbanóakna drótja. A ki belebotlott és megrántotta, elsütötte vele a földbe ásott aknát.

Ez az egész vár. A másik három is ilyen, azt mondják. Azokat már meg se néztem, mert rám esteledett. Nagy fekete varjak szálltak arra. Felkapaszkodtam a keskeny fahídon a magas országútra. Előbb egy sáros autó ment el előttem, már égett a lámpája, két tiszt ült benne. Lassan kínlódott a sárban. Aztán egy lovastiszt jött lépésben, hatalmas prémgallér volt a köpenyegén, felhajtotta, hogy még a sapkáját se láttam, nem hogy az arczát. Mögötte lovagolt a szolgája. Átázva, átfázva föl a szerb parasztszekérre és vissza a Száva felé a sötét estében. A legközelebbi faluban fekete árnyak: a mi katonáink, egy-egy kenyérrel a hónuk alatt. Aztán mocsár, mocsár, egy-két összelőtt, lakatlan falu, megint mocsár, másfél óráig.

Aztán a Száva-part, a hadihíddal. Túlnan az első fény, hosszú sor lámpa, kis város a parton. Magyarország!…

Nocsaj, november.

Egy pásztort láttam.

A hogy megyek a rettenetes szerb országúton, halott faluba be, halott faluból ki – sehol egy árva lélek – egyszerre csak nagy mezőség jön és az előttem zörgő szekéren hátrafordul a kapitány. Az uj ával a mezőre mutat. Alacsony domb mögül ép akkor kerül arra egy csorda. Néhány száz rendes, se nem kövér, se nem sovány marha. A hadsereg messze előttünk jár. Az élelmezési vonal nem errefelé vezet. A csorda tehát hadijogon zsákmányolt élelmiszer, a halott falvak eleven marhája. Nagyon siethetett a szerb falu, ha ezt itthagyta.

Megállnak, legelik a sovány novemberi füvet. Keresztben előttünk elhagyott, mély lövészárok húzódik, a házacskák közt megy, udvarokon át. kikanyarodik a faluból, végigvágja a mezőt, eltünik a domb mögött. Egy pár tehén arrafelé trappol, akkor hangot hallok, magyarul hangzik, pedig csak ezt mondja:

– Hé! Hó! Hő!

Kergeti vissza a marhát az ároktól. Az árok mellet keresztek vannak a földön. Katonák alusznak ottan kis szerb virágok alatt. És a keresztek közt áll, most veszem csak észre, egy szép magyar gyerek: a szuronyos pásztor.

A mi ebben a szép és szívet ríkató, azt úgyse tudom leírni. Alkonyodik. A sereg már elment innen, Valjevo alatt jár. Ember a faluban nincs. Kitaposott, mély árok, a harczok minden nyomával, előtte szeszélyes temető, nagy csönd, végtelen égbolt a mező fölött; a keresztek közt áll egy katonasziluett, a puskájára támaszkodva, mint a pásztor a pásztorbotra. Szuronyos katona őrzi a csordát. Messze, valahol a Kolubara körül az ágyú zeng és rohannak előre az enyéim sárban, vérben, – itt mögöttük szelid alkonyi csönd és egy magyar katona, a kinek a kezében pásztorbottá szelidül a szuronyos puska, a kinek a sötét alakja úgy válik el a pirosló égtől, a hogy a pásztorokat festik: búsan, méltóságosan, mozdulatlanul, két marokra fogja a puskacső végét, ránehezedik. A fejét egy kicsit lehajtja.

Lehet, azért áll ilyen jó pásztorosan, mert otthon is ez volt a mestersége. De én keresem, itt mindenütt és mindig csak a régi, békés emberi életet keresem, hogy hogyan töri át magát a háborún, hogy hogyan keresi a jogait, mint a bús füvecske a kövek közt, hogy hogyan ütközik ki minden véren, ágyún, ordításon, halálon, egyenruhán, fegyelmen keresztül. Íme: ez a fiú külföldön, az ellenség földjén áll, katonaköpenyege van, sapkája, ezredszáma, szuronya, puskája, patrontáskája, – mégis úgy áll, a hogy a magyar pásztor áll már ezer éve.

Külsején a háború fegyveres maszkja, néma állásán a magyar pásztor ősi attitüdje.

Odamehetnék hozzá, megszólíthatnám, de nem bírom. Olyan csudálatosan szomorú valami az, a hogy ebben az alkonyban letörlődnek róla az egyenruha körvonalai, a hogy a leszálló este pásztorbotot csinál a puskájából, csak mert úgy tartja, a hogy a pásztorok, – még a vállára vetett bő katonaköpönyeg is subának hat rajta – olyan csöndes-mélán, elgondolkozva áll ott, hogy nem szabad felriasztani. Messze-messze Magyarország szíve hallgatózik most ebben a bakagyerekben. Mondom, nem tudom leírni, milyen szép és szomorú volt a szuronyos pásztor.

Mikor később visszafelé zörög velem a szekér ugyanezen a falun, ép megy hazafelé a csorda. Hányszor értem utól odahaza automobilon ilyen hazatérő csordát nyári alkonyaton!

Hátborzongató látvány: a faluban egy lélek sem lakik, az ökör, a tehén mégis befordul mind a szokott portára. A bőgésükben van csak valami idegenszerű. Nem merem marháról azt mondani, hogy vonít, pedig itt, e kipusztult faluban úgy hallottam, mintha abban a kis bőgésben, a mivel az állat belépdelt a kapun, lett volna valami a rémült vonításból.

Leghátul jön lassan a katona, a ki őrizte őket. A köpönyeget már felvette rendesen, a derekán szíj megy körül. Vállán a szuronyos puska. Most már egészen infanterista. Meglátja a katonasapkámat, tiszteleg, a fegyverszíjjon leszalad a keze a puska agyához. De a következő pillanatban megint pásztor. A hogy a kocsi elhalad mellette, rám néz és lassan, komolyan, a csöndes estébe beleillően mondja:

– Adjon Isten jó estét.

SZERBIAI TÖRTÉNETEK

Mitrovicza, november.

Kis szerb házak közt a szekerek rengetege. Számolom: negyven… ötven… hatvanegy, hatvankettő, hatvanhárom – abba kell hagyni. Mialatt számoltam, még egyszer annyi jött.

Elől egy mozgó sártömeg négy vastag keréken, kis fekete-sárga zászlóval. A zászlóról tudni, hogy automobil. Egy a földdel egyenlővé tett katona szállt ki belőle. Valahol meglátni rajta a három csillagot: kapitány. Az arczán nagy, sugárzó boldogség. Olyan piros, mint az alma.

Valjevo környékéről jön. A következő pillanatban vagy húsz tiszt áll körülötte. Hogy honnan kerültek elő, nem tudom. A szürke sapkák egymáshoz hajolnak. Az ég olyan, mint a sötétszürke márvány, itt-ott fehér felhő-erek futnak benne. Esni kezd az eső.

*

– A hat ágyú – meséli – csütörtökön a Crni Vrh hegyen állott. Hat szerb ágyú volt, egy üteg. A mi tüzérségünk felfedezte. Addig lőtte, a míg a hat ágyú ember és ló nélkül maradt.

Akkor egy gyalogos század hangos ordítással felrohant a hegyre, elverte onnan a szerb gyalogságot és birtokba vette az üteget. A bakák simogatták a szerb ágyút, megcsókolták, átölelték, veregették a nyakát, mintha ló volna. A kapitány egy szakaszt megbizott az üteg őrizetével és a többi emberével tovább ment, előre. Ott maradt a hegyen a hat ágyú egy szakasz bakával. Reggel hét óra volt.

A parancs úgy szólt: ha el lehet vinni a hat ágyút, el kell vinni haza. Ha nem lehet elvinni, őrizni kell, a míg lovak jönnek érte. Reggel kilenczkor még nem jöttek a lovak, a bakákkal nem lehetett bírni, kötelet kerítettek, ők behúzzák az üteget a főhadiszállásra, esetleg Bécsbe, a királyhoz. A kapitány azt mondja, oly nagy érzés ágyút elfoglalni, hogy látott már katonát sírni, a mikor beszolgáltatta a zsákmányolt ágyút és elvették tőle. Tulajdonképen szeretne vele maradni a háború végéig. Esetleg még azután is.

Az ágyúkat pórázra kötötték és a kötélnek nekifeküdtek. Hat ágyú nagy súly egy szakasz bakának, a ki hegynek fölfelé sturmolt az imént. A mint húzzák, jelenti az egyik, hogy jönnek a szerbek. Lenéznak e völgybe. Jön legalább ötször annyi szerb, mint a hányan ők voltak. Lefeküdtek és lőttek. Kétszer verték vissza a szerbeket, a kik az ágyúkért jöttek.

Harmadszorra már megfogyatkoztak, a szerbek veszettül dolgoztak, úgy hogy a szakasz baka az ágyúk mögé került. A hat kötelet hatan a derekukra kötötték: most már vagy az ágyúval, vagy sehogy.

Egyik fél se engedett s ilyenkor előkerül az ásó. Ezt a legnagyobb sereg ugyanúgy csinálja, mint a legkisebb őrjárat. Mikor nem birnak egymással, árkot ásnak és a földbe bujnak. Egy óra mulva nyakig földben állottak a bakák, ugyanúgy túlnan a szerbek.

A két árok között, a középen állott a hat ágyú. A hat kötél vége a mieink árkában volt.

Egyideig a szerbek se lőttek, a bakák se. Vártak, hogy melyikük kap segítséget. Azé lesz az üteg. Egy félóra mulva azonban a bakák a gödörből ránczigálni kezdték a kötelekkel az ágyúkat. Nehéz munka ez. Az ágyúk amúgy helyben, nehézkesen tánczolni kezdtek, mint a medve. De nem igen jöttek közelebb. A szerbek lövöldözni kezdtek, a mieink feleltek, a köteles bakák kétségbeesetten huzogatták a köteleket. Jobbról-balról a földből szólt a puska, erre a zenére tánczolt lomhán a középső kis tisztáson hat ágyú. Felséges bál volt ez a Crni Vrh tetején.

Délben egy kis szünet volt, azalatt a bakák az ágyúdörgést figyelték, hogy mi lesz már velük. Az ágyú a seregek akusztikai iránytűje. De az ágyú egyre messzebbről zengett, a mieink már Valjevo körül jártak, rohantak előre. Ez itten egy egész külön kis háború lett, teljesen független a nagy európai világháborútól. Délután megint elülről kezdődött az egész. A két árok lövöldözött egymásra, a köteleket iszonyuan húzták, kivörösödtek, izzadtak, inguj ra vetkőztek, de az eredmény megint nem volt egyéb, mint egy nagyon lassú kis csárdás az ágyúk részéről. Este tizenegyig, tehát teljes huszonnyolcz órán keresztül tartott ez így. Közben akadtak szerbek, a kik kiugrottak az árokból és bajonettel akarták elvágni a kötelet. Ezek ott maradtak az ágyú mellett a földön. A hat kötél mindvégig kifeszítve, egymással párhuzamosan futott le az ütegről a magyar árokba, mint egy óriási, dörgő hangszernek a hat húrja.

Sötét éjszaka, tizenegy órakor ereszkedtek meg a húrok. Akkor jött egy század baka és a halálra fáradt szakaszszal együtt szuronynyal tisztította meg a szerb árkot. A szerbek leszaladtak a hegyről. A bakák befogták magukat a kötelekbe és énekelve indultak el hazafelé. Most már engedelmesen jött utánuk a hat szerb ágyú.

Mitrovicza, november.

Arról a két bizonyos lövészárokról, a mely oly messze volt egymástól, mint a pesti nagykörút egyik gyalogjárója a másiktól, már sokszor volt szó. Most, hogy a katonák kimentek belőlük, hivatalból megnézi őket az ujságírók csoportja. Közvetlenül a Száva partján végigjártam egy ilyen árkot. Azt hiszem, nemrég ez még nagyon irigyelt árok volt, mert mérnöki szabályossággal volt csinálva, deszkával gyönyörűen befödve. A deszkán föld volt, a földre megbarnult, esőverte falevélből csináltak növényi életet. Ha az ellenséges oldalról nézte az ember – (milyen könnyen írom ezt most le!) – nem látszott belőle semmi.

A puskacsőnek a deszka alatt voltak lyukak hagyva. Az árok végében, külön, kicsit előbbre ásva egy szabályos sírhely, falevéllel kipárnázva. A vezénylő tiszt őrhelye. Az árok egy fasor alatt húzódik végig, úgy hogy a fák sorjában benn állanak az árokban. Az árok hivatalos neve: shrapnellbiztos fedezék, a mely gránát ellen nem nyujt védelmet.

Egy kedves, aranygalléros magyar tiszt mondja el a mult hét tapasztalatait. Ezt az egyet följegyzem a sok közül, mert még sehol nem olvastam a lövészárok-történetek között.

Ebben a történetben is száz lépésnyire van egymástól a két fedezék.

Mikor helyet foglal két ilyen árokban a katonaság, az első, rendszerint eredménytelen lövöldözés után hamar megtudják, hogy hosszabb időt, talán heteket fognak így tölteni, szemben egymással. Az ismerkedés rémes káromkodással és szitkozódással kezdődik. A szerbek szerbül, németül, nagyritkán magyarul kiabálnak át. A mieink magyarul, németül és az ép rendelkezésre álló szláv nyelveken. Ez a veszekedés a második napon meg szokott szünni. A személyes sértés minden tekintélyét elvesztette itt, a hol a puskagolyón is nevetnek. Itt igazán nehezen sértődik meg valaki. A szóban forgó árokban is így volt.

A harmadik napon jött a dobálás. Kőhöz, fadarabhoz hozzákötik a levelet és átdobják.

«Adjátok meg magatokat!» – ez a megszólítás és ez az aláírás. Közöttük rémhírek vannak, hazugságok, itt-ott elvétve még egy-egy bágyadt személyes sértés, már nem is bántó czélzattal, inkább csak a forma betartása végett, udvariasságból. Azután jöttek a repülő kő-postán az ujságok. Odaátról szerb lap jött, természetesen: az oroszok Berlinben vannak, a francziák Kölnben. Innen átrepül a német-nyelvű hadiujság, a mely csak a hivatalos jelentéseket közli. Közben, mint kalácsban a mazsola, itt-ott fegyvergolyó. Néha több mazsola, mint kalács. Végül – ezt is csak itt hittem el, ezt innen már egy kilométernyire senkinek nem veszem rossz néven, ha nem hiszi – végül beszélgetés, valóságos beszélgetés, mondatok, golyók, kérdések, golyók, feleletek, golyók vegyesen. A személyes sértés a mondatokban úgy foglal helyet, mint nálunk az, hogy «kérlek szépen», vagy «ha nem veszed rossz néven». Például: «a fene egyen meg benneteket, már megint esik az eső!» Avagy:

«hogy pusztulnátok ki valamennyien, hányan vagytok odaát?» – «Többen, mint ti, hogy az a…» Természetesen, ez a pár édeskés szólam csak a formára példa, mert a szöveg egészen más. De én, a ki az eredeti szöveget ismerem, mondhatom, hogy nem lehet otthon csak úgy utánaképzelni. A mi fantáziát a nép békében mesére és népdalra fordít, az itt néhány hatalmas költői erejű gorombaságba tömörül.

A «beszélgetés» állandó maradt. Most már jól megvoltak egymással az ellenséges árkok, minden elő volt készítve a szuronyrohamra, csak még a parancs nem jött. Ellenben jött helyette a mi árkunkba egy magyar népfelkelőezred. A régieket felváltották, elvitték. A népfölkelők pedig semmit sem tudtak az eddigi érintkezés eredményeiről.

Másnap átkiabáltak a szerbek:

– Felváltottak benneteket?

– Bizony! – feleltek büszkén a népfelkelők.

Ez délelőtt volt. Délben jött az ebéd. Ettől az ebédtől kezdve vége volt a két árok közt minden érintkezésnek. Mert a magyar népfölkelők olyasmit csináltak, a mi a szerbeknek jobban fájt minden gorombaságnál, győzelmi hírnél, puskagolyónál. Veszettül kezdtek csörömpölni a bádogedénynyel. Az egész éhes szerb sor kidugta a fejét az árokból. Közibük lőttek. Aztán zörögtek, csörömpöltek tovább a kanállal a csajkában, olyan hangosan ettek, hogy maguk is majdnem megsiketültek belé. Aztán kiabálni kezdtek magyarul, tótul, németül:

– Jaj de jó!

– Ne adj olyan sokat, nem tudom megenni!

– Jaj de forró, megégette a számat!

Odaát a szerbek, a kik heteken keresztül állandóan csak azt rágták, a mi a tarisznyájukban száradt, hirtelen kórusban kezdtek el ordítozni, most már nem válogatott, elmés szidalmakkal, hanem valamennyien egyszerre, izgatottan, hadarva, mint a ki igazán haragszik. És lőttek, mint a záporeső.

Ideát meg túlordították a puskát:

– Akarsz egy kis vörösbort?

– Nesze kalács, nekem kettő van!

– Abból a rostélyosból eszel-e még?

És csörömpölés, kanálzörgés a végletekig.

Ekkor történt, hogy egy sivító szerb hang mindent túlsüvöltve átkiáltotta a másik árokból:

– Ti még gorombábbak vagytok, mint a régiek! Azokkal nagyon jól megvoltunk! De ezt nem fogjuk eltűrni! Más ellenséget kérünk!

Szóról-szóra. Szerbül így hangzott:

– Molim drugoga naszprutnika!

Így van ez. Hát van a háborúban még a puskagolyónál is nagyobb sértés az ellenségre nézve: meleget enni az orra előtt.

Hittem volna ezt valaha Pesten, egy jó ebédnél, a Pannoniában, a fehér kályha mellett?

Mitrovicza, november.

Egy tiszt meséli el egy rövid fegyverszünet történetét.

Fél kettőkor a szerb fedezékben hirtelen elhallgatott a puska. A földhányás mögül egy hosszú pózna nyúlt fel a levegőbe, a végén fehér zsebkendő. A szerb trombitás szünet nélkül trombitált.

Parlamentair akar átjönni.

Rögtön jelentést tettek a parancsnoknak, a következő perczben nálunk is elhallgatott a fegyver.

A szerb földbuczkák fölött megjelent egy elegánsan öltözött szerb tiszt felsőteste, mellette egy ember a fehér lobogóval, mögötte a trombitás, a ki egy pillanatra sem hagyta abba. Jöttek felénk, senki nem lőtt rájuk.

Egy hadnagy fogadta őket a mi dombjaink előtt. A szerb tiszt németül beszélt:

– Négy órai fegyverszünetet kérünk, mert a halottainkat akarjuk eltakarítani.

Rövid beszélgetés, telefon, a dolog rendben van. A mi hadnagyunk korrekt, de nem barátságos. Mikor a megállapodás megtörtént, katonásan szól:

– Die Uhren richten.

És mind a kettő felkapja a balkarját, a melyen a karperecz-óra van. Perczre összeigazítják. Mereven szalutálnak egymásnak, mind a kettő visszamegy az övéihez.

Nekünk is van halottunk, most arra is rákerül a sor. A többi leteszi a fegyvert, beburkolózik a köpenyébe és már alszik is. Egyszerre megint megjelenik a fehér kendő a szerb oldalon. Mi ez? A kendő jön felénk, egy másik tiszt hozza. A tiszttel még két tiszt jön. A mi hadnagyunk egy zászlóssal kimászik a fedezékből és elébük megy. Körülbelül a középúton találkoznak. A szerb tiszt megint szalutál, de már mosolyog.

– Az urak – mondja – nem fogják megtagadni a lovagias ellenség bajtársi kérését. Írják alá nekünk ezeket az anzixkártyákat…

És kihúz a zsebéből valami harmincz tájképes levelezőlapot, a mely már mind meg is van czímezve, el van látva néhány üdvözlő szóval, ezzel a szöveggel:

«Üdvözlet a táborból egy négyórás fegyverszünet alkalmából.»

Ez a szöveg (és a czímzés is) nem szerbül van írva, hanem francziául, hogy a mi tisztünk tudhassa, mit ír alá. Nagyon barátságosan mosolyognak, nagyon szépen kérik, a czímzés csupa asszonynév, leánynév, az egyik pláne egyetemi magántanárné, mert a szerb tiszt, a ki a kártyákat hozta, egyetemi magántanár… A mi hadnagyunk egy kicsit komoly, nem nagyon szereti az egészet, de elfogadja a feléje nyujtott czeruzát és ráírja a lapra a nevét. A zászlós is. Később a hadnagy azt mondta, hogy rosszul érezte magát, a mikor írt, úgy érezte, mintha váltót írt volna alá. De meg kellett tenni.

– Kamerád, – mondja váratlanul a másik szerb tiszt, miközban egy csomag papirost húz elő a zsebéből – itt vannak a legújabb háromhetes franczia ujságok. Az Istenért, adjatok valami német lapot, hogy az ellenvéleményt is olvashassuk…

A zászlós visszamegy a fedezékbe, hogy elhozzon egy marékkal a hivatalos német katonaujságból, a mely pontosan közli a mi hireinket. Ez alatt a két-három percz alatt, a míg a zászlós oda volt, preczizen leírva a következő történt.

A tisztek hallgattak. A mi hadnagyunk hátrafelé nézegetett zavarában, arra, a merre a zászlós távozott. Kis szünet után a szerb kapitány elővette ezüst czigarettatárczáját és megkinálta vele a magyar hadnagyot. A hadnagy azt mondja, hogy élete legnehezebb kérdése előtt állott. Mondja, hogy nem dohányos? Hazudni nem akart. Utasítsa vissza? Nem akarta megsérteni az ellenséget. Fogadja el? Azt nem birta a gyomra. Már tartotta vagy húsz másodperczig a szerb kapitány előtte a tárczát, a mikor megtalálta a megoldást. Elővette ő is a tárczáját és ő is odanyujtotta a szerb tiszt felé. A két tárcza farkasszemet nézett egymással a levegőben. A szerb kapitány elnevette magát és ezt mondta:

– Hát jó, akkor cseréljünk czigarettát. Egy kis változatosság nem árt.

Kivett a hadnagy tárczájából néhány magyar czigarettát és beletett helyette néhány szerbet. Újra hallgattak. Az egyetemi magántanár megszólalt:

– Mi ne írjunk alá nektek kártyákat?

– Danke, nein – mondta a hadnagy.

A zászlós visszajött a hadiujsággal és szétosztotta a szerb tisztek közt. Hálálkodtak. Az egyetemi magántanár ekkor egy nagy, odvas fára mutatott, a mely a közelükben állt, körülbelül a középen a szerb és a magyar állás közt.

– Kamerád – mondta – nekem van egy eszmém. Mi még sokáig fogunk így állni egymással szemben. Ebben a fában van egy odú. Az legyen a posta. Ha mi kapunk friss ujságokat, egy emberünk odaviszi és beleteszi. Ne lőj etek rá. Aztán jőj ön egy ember tőletek a ti lapjaitokkal, vigye el az odúból a mienket és tegye bele a tieteket. Arra meg majd mink nem fogunk lőni. Jó?

Elővett egy előre elkészített czédulát, a mire ez volt írva, magyarul POSTA. A postát szerbül is postának hívják.

– Ezt rászögezzük a fára.

És már oda is erősítette, az odú fölé. A választ be se várták, a zászlóssal közben czigarettát cseréltek, szalutáltak és elmentek. Aztán semmi sem történt egészen addig, a míg a négy óra le nem telt. Az utolsó öt perczet már a mi tisztjeink úgy töltötték, hogy a karpereczórán a másodperczeket számlálták. Pontosan kivárták az utolsó percz hatvanadik másodperczét is. Akkor intettek a fejükkel és végig az árkon megszólalt a puska.

Odaát egy-két másodperczczel késtek.

Másnap délelőtt, úgy tizenegy tájban fehér kendő nélkül, de fegyver nélkül is, elindult a szerb árokból egy katona, a hóna alatt ujságpapirossal és lassú, czammogó lépéssel ment az odvas fa felé. Belerakta a «postába» a lapokat, aztán szép lassan visszabandukolt. Nem lőtt rá senki.

VISSZA A HADISZÁLLÁSRA

Indija, november.

Néhány napi déli tartózkodás után, amikor már azt hittük, hogy végre eljuthatunk a Kolubaránál harcoló csapatokhoz, a frontra, hirtelen parancs jött, utazzunk fel az északi harcztérre, az új állomáshelyünkre. Sötét hajnalban indultunk el Mitroviczáról és egymás vállára dőlve aludtunk a vonaton. Két órai utazás után arra ébredek, hogy hirtelen nappal lett, mintha a nap sütne be az ablakon, kinézek, a vasuti töltéshez egészen közel egy négyemeletes gőzmalom ég, már ki van égve az egész belseje úgy, hogy most már csak az lángol benne, a mi a földre zuhant le. A lángok mintha a felhőkig lobogtak volna fel, a négy óriás fal közül a száz meg száz ablakon egy nagy kályhába lehetett látni, a mely felül nyitva van. Nappali világosság és nyári forróság volt egy pár perczig, a míg a vonat a malom mellett ment. A malommal szemben, az égbolt túlsó oldalán majdnem pontosan ugyanolyan vörös volt az ég, mint a malom fölött. Ott a nap jött fel, haragosvörösen és éppúgy lángolt a láthatár alján, mint a malom, a melyet már rég elhagytunk. A vonat ablakából hol hátra, hol előre néztünk, a két lángolás és a két vöröslő égrészlet olyan egyforma volt, hogy össze lehetett volna téveszteni a kettőt. Egy állomáson sokáig áll a vonat, a vasuti őrök azt mondják, hogy a zimonyi nehéz ágyúk dörgését idáig lehet hallani. Mindenki figyel, némelyek azt mondják, hogy ők hallják, én nem hallom, nagyon nagy hajnali csönd van az elhagyott állomáson, a kékes derengésben, csak a mozdony liheg fáradtan. Messziről az égő malomból egy láng-szökőkút robban fel hirtelen iszonyú magasra, aztán lecsöndesedik. Az egyik négyemeletes fal dőlt be. Megfordulok a felkelő nap felé. Lassan és győzelmesen vörösíti be maga körül az ég alját egyre nagyobb darabon. Az állomásparancsnok azt mondja, hogy déli seregünk győzelmes útjában már átkelt a Kolubara folyón.

Zsolna, deczember.

«Fiam…»

Most azon tünődöm, hogy valamikor ez a szó lesz a legszebb emlékem ebből a háborúból. Soha nem hallottam és soha nem fogom többé hallani ennek a magyar szónak azt a krisztusi meleg zengését, a mivel most szól itt körülöttem már egy hónapja. Hogy így eltünődöm rajta, úgy érzem, ezt kaptam karácsonyra a háborútól. Most fedezem föl, milyen szép. Fiam. Minden más megszólítás megszünt, a háborúban mindenki: fiam. Szebb, mint a német mein Kind és mint a franczia mon enfant. Fiam – és mégis, az ember a leányának, a feleségének is szokta mondani. Fiam – ez melegebb, mint a mein Kind, mert büszkeség van benne. Az értékesebb gyermekre, a fiúgyermekre büszke apa öröme szól belőle. Édes fiam – az öcsémnek is mondhatom, sőt a bátyámnak is, ha bánata van és vigasztalom: – látod, fiam, nem így kellett volna. Fiam: a barátom, ha tanítom, vagy gyöngéd szemrehányást teszek neki. Gyere be, fiam – a hű inas; ejnye fiam – az asszony, ha soká öltözködik. Lásd be fiam – mindenki, a kinél nyugodtabb, okosabb akarok lenni, a kit szeretek, a kivel apáskodom, a ki bízhatik bennem, a kit nem hagyok el – fiam: mindenki, a ki szomorúan emeli rám a szemét, fiam: mindenki, a kinek sebe van, a ki éhes, a ki fázik, a ki hazagondol, a ki sóhajt, a ki levelet ír, a ki szerelmes, a kit megcsaltak, a ki szenved, a ki mosolyog, mikor szenved – úgye, fiam? – mindenki, a kit nagy baj ért és még nem tudja, a ki sebet kapott és bele fog halni – nem baj fiam, meggyógyulsz fiam, – mindez a sok jó, szenvedő, áldottkedves baka, a ki az éjjel a ködben elmasirozott előttem (a kórházból jöttek, valamennyi gyógyult sebesült volt és megy vissza a frontba) – majd megjöttök fiam, megsegít az isten fiam, nesze neked is egy czigaretta fiam, sajnálom, hogy százat nem hoztam, most már nektek nem jut, mert nincs több, fiam.

Fiatal hadnagyok mondják az öreg népfölkelőnek, úriasszonyok az átkötözőben a bakának, a kis doktor mondja akkora huszároknak, a kik kétszer olyan nagyok, mint ő, egyik tiszt mondja a másiknak, minden tiszt a búcsúzó feleségének, vén tábornok az ősz ezredesnek, szuronyos népfölkelő az orosz fogolynak, a ki nem is érti, – ezt a szót soha többé ily sűrűn, de ilyen forrón se fogom hallani.

A földig, a porig aláz bennem mindent, a mi valaha kiábrándulás volt az emberekből, ez a szó és az, a hogy mondják. Ha valaha, életem során csak egy pillanatra is fogalmam lett volna arról, hogy háborúban így fogják egymást szeretni az emberek, a hogy most látom, nem lett volna az emberi rosszaság miatt soha egy keserű napom se. Az éjjel féltizenkettőtől egynegyed négyig topogtam a szabadban rakott tűz körül s néztem, hogyan jön már a második ezer orosz fogoly ki a ködből, a mely oly sürű volt, hogy a legközelebbi tűzrakást már nem lehetett látni tőle – köhögve, nyakig beburkolva, görnyedten jöttek párosával, földszinű köpenyegeikben, csak úgy dőltek a ködből, egyre jöttek, éhesen, rongyosan, mint a koldusok – tegnapelőtt még lőttek az enyéimre, de ma már az enyéim ott ál nak a tűz mellett és gulyást adnak nekik, jól megmérve és hallom, a mint a nagykanalas népfölkelő szünet nélkül mondja nekik:

– Nesze fiam. Egyél fiam. Kevés fiam? Itt van még egy kanállal, fiam.

A tiszt kijön, mondja a népfölkelőnek:

– Menjen be fiam, maga már fázik. Majd felváltom, fiam.

– Gyere fiam – mondja a bakának a doktor, – majd átkötözöm a fejedet.

Zúg tőle a fejem, ezt nem lehet elfelejteni soha többé. Bocsássanak meg érte a józanok, de nem tehetek róla, hogy ilyen nagyon beleestem. Benne vagyok a nagy malomban, a nagy kő alatt van most az én bűnös életem is, talán nem is illenék ezt kinyomtatni, annyira nem fontos most senkinek a magános gyötrődése. De olyan valami feluj ongó érzés ennyi emberséget és szeretetet látni minden nap minden órájában, hogy megírom haza, mint a hogy a családjának ír meg az ember valamit, a minek úgy örül, hogy nem akarja magának megtartani.

Újzsolna, deczember.

Hadifoglyok közt.

Kis teherpályaudvar, korai téli alkonyat. A sárban, a teherkocsik és a raktárbarakkok közt most vánszorgott el ezerkétszáz orosz katona, már jön újabb hétszázötven. Egy pesti tanár és egy pesti bankhivatalnok ad nekik enni, egy ügyvéd kérdezi ki a panaszaikat és egy kereskedő kötözi át a sebesültjeiket. A hogy beléjük keveredem, egy csendőr tol el onnan czivileket, mert orosz pénzt akarnak vásárolni a foglyoktól.

– Ez nem vásár, – mondja – majd beváltják a pénzüket hivatalosan.

Magyarázólag fordul felém:

– Kiuzsorázzák szegényeket.

Most hirtelen, a hová pillantok, emberség és jóság: az egyik orosznak csajka helyett kis konzerv-skatulya van a kezében, a magyar népfölkelőhadnagy csajkát ad neki; az egyik szomorúan néz a gulyásra, a mit kapott, a szakács nevet egyet és még egy porcziót ad neki; a tanár – az élelmezés parancsnoka – skatulyából adja nekik a czigarettát; egy czivil magyar kifizet az egyik helyett a kis kantin-ablakban tizenkét krajczárt; az ügyvédhadnagy felesége átkötözi az egyiknek a fejét. Megüti a fülemet, az egyik németül mondja:

– Auch Lehrer?

Odanézek, két skatulya gyufa van a kezében. Előtte nevet egy magyar népfölkelő.

– Mi az? – kérdem.

– Ő is tanító – mondja a magyar.

Gyönyörű szál legény, boldogan szorongatja a gyufát. Elég jó németséggel magyarázza:

– Én tanító vagyok, Livlandból. Kértem tőle egy gyufát, kérdezte, mi vagyok, mondtam: tanító, mondta: ő is tanító, adott még egy skatulya gyufát.

És megint nevettek egymásra, sokáig, csak ezt mondták: Lehrer… auch Lehrer…

Lehrer… Odagyűlt vagy ötven köréje, azoknak elmagyarázta oroszul. Addig nevettek a két skatulya gyufán, a míg még egy orosz tanító jött.

– Mi az? – mondta. – Tanítókat keresnek?

A magyar népfölkelő a magyarok közé megy, ott nevet tovább.

– Tanító… mondom neki… mondja nekem… Lehrer… auch Lehrer…

*

A tisztekkel uzsonnáztam az állomás mögött, egy kis vendéglőben. Lehettek vagy huszan, mindannyian a 293., 294., 295. és 296. gyalogezredből. Tegnapelőtt fogták el őket.

Ebből a négy ezredből állott a hadosztályuk, ők azt mondják, hogy kis híjján az egész divizió el van fogva. A 293., 295. és 296. ezred szentpétervári tartalékosokból áll.

– Körül voltunk kerítve – mondja az egyik francziául és int, hogy meg kellett adniok magukat.

Egy másik kipótolja:

– … és elfogyott a municziónk.

Jól van. Rendben van. A világért sem akarják, hogy azt higyjük, hogy megadták volna magukat, ha csak egy töltényük lett volna. Bár odakünn a «Lehrer» azt mondta, hogy a mieink olyan hirtelen vették körül őket, hogy ő például egyetlen lövést sem tett. Mindegy. A fődolog, hogy itt vannak.

Az egyik azt mondja, ő nem orosz, hanem finn.

– Hiszen akkor…

Még ki sem mondtam, mosolyogva szól:

– Magyarok és finnek rokonok. Maurus Jókai… Petőfi…

Kisértetiesen hangzik ez a két név ennek a lerongyolt, nyakig sáros, fáradt szőke embernek a szájából. De rongyaiban is olyan elegáns, olyan finoman tempós a beszéde, minden mozdulata… A húsz között talán csak kettő volt, a ki ne lett volna szép ember.

Modorban, gesztusban, társalgásban pedig egyszerűen tökéletesek voltak. Kérdezem, hogy valami kiváltságos ezredhez tartoznak-e? Hogyne. Petrográd! Magyarázzák:

– Minden divizió négy ezredből áll. Minden ezrednek más szinű sáv van a gallérján.

Mindig az első ezred piros, a második kék, a harmadik fehér, a negyedik fekete. Mink petrográdiak vagyunk…

Belép az állomásparancsnok. Az oroszok két hosszú asztalnál ülnek egy fegyvertelen brünni sech hadnagy őrizete alatt. Most mind felugrik, haptákba áll. Az állomásparancsnok harsányan kérdezi:

– Tud az urak közül valaki németül?

A livlandi jelentkezik:

– Ich, bitte.

– Akkor tessék a bajtársaitól megkérdezni, hogy nincs-e valami kivánságuk, vagy panaszuk.

A livlandi hátrafordul, gyorsan egy rettenetes orosz mondatot mond. Kórusban felelnek, németül:

– Nein! Nein!

Az egyik, egy bőrkabátos, nagyon intelligens fejű, feltartja a kezét:

– Ja.

De nem tud németül. Francziául adja elő, hogy valamelyik lengyel falu lakossága, a mikor átkisérték őket a falun, gúnyolódva kiáltott feléjük: «moszkali, moszkali (oroszok)…

most majd kaptok, úgy-e, meg vagytok fogva…» satöbbi.

A hosszú livlandi leinti, hogy ezért ugyan nem érdemes panaszt tenni.

– De igen, – erősködik a bőrkabátos – a foglyot nem szabad csúfolni!

Tudja Isten, örültem ennek a panasznak, mert ha ez a tiszt ilyen kicsiségért ilyen komoly panaszt tett, akkor ebből olyasmi látszik, mintha szigorú elveik volnának a fogoly katona tiszteletbentartására, és akkor talán ők is megbecsülik a mieinket…

Mialatt ez történt, az egész idő alatt, egészen a vonat indulásának pillanatáig, az egyik fiatal orosz tiszt tüzesen udvarolt a kaszirnőnek. Ennél valami reménytelenebb dolgot még soha életemben nem láttam.

*

Két esetet mondanak el, mind a kettő mostanában történt itt, ebben a vendéglői szobában, a hol az átvonuló fogoly orosz tisztek szoktak enni. Vasárnap este czigány játszott a vendéglőben, mikor vagy tizenöt orosz fogoly beült ide felügyelet alatt vacsorázni.

A tizenöt közül tizenegy lengyel volt. Egyszerre csak elkezdi játszani a czigány a Kossuth-nótát. A tizenegy lengyel felállt. Az egyik orosz megkérdezte:

– Miért álltatok fel?

– Unjuk az ülést, – felelte a lengyel – egy kicsit ki akartunk nyujtózni.

Utóbb a mi népfölkelő-hadnagyunknak megmagyarázták, hogy egyikük ismerte ezt a nótát, de az Istenért, ha az orosz kérdezni találja, ne mondja meg neki, milyen nóta volt.

Ma délelőtt pedig az ezerkétszáz fogolylyal jött orosz tisztek közt volt egy alezredes is. A kantinos bécsi ember és van neki egy hat éves kis fia, a ki mindig a katonák közt ténfereg.

Kard van az oldalán és kis huszársapka a fején. Odamegy az alezredeshez, a ki kávét ivott és megszólítja németül:

– Te katonatiszt vagy?

Az alezredes rámosolyog:

– Igen.

A gyerek rámutat a saját kis pléhkardjára:

– Miért nincs neked ilyen?

– Mert elvették tőlem – mondta az alezredes és lehajolt a kávéscsésze fölé.

«Kérem, – mondta nekem, a ki a történetet elbeszélte – a két tenyerével eltakarta az arczát és úgy sirt. Tessék elhinni, én nem is tudtam, hova legyek… egy alezredes, kérem!…»

Főhadiszállás, deczember

Ma több tudósító a főparancsnokság városába utazott, Hoen tábornokhoz, a szokásos informácziókért. Este vissza kell jönni. A vonaton együtt jöttek a debreczeni 39-ik gyalogezred egy tisztjével, a ki a következő elragadó csataképet mondta el ennek a híres magyar ezrednek a forró napjaiból:

Az ezred – ugyanaz, a melyet a minap valósággal ünnepelt a hadvezetőség – ellenállhatatlan temperamentumával és viharzó harczi kedvével mindenütt kedvenczévé vált azoknak a csapatoknak, a melyekkel együtt küzdött. A debreczeniek elismerése vagy kritikája szájról-szájra járt a többiek közt. A debreczeni ezred legutóbb egyszer egy stájerországi ezred mellett állt a tűzvonalban. Mind a két ezred várta, hogy előre küldjék.

Egy tiszt érkezett azzal a parancscsal, hogy a stájerek azonnal induljanak rohamra. Erre a stájer ezred feltűzte a bajonettet, bucsút intett a magyaroknak és zengő harczi ordítással, mint a vihar, rohant az oroszok ellen. A debreczenieknek úgy megtetszett az a hatalmas tempó, a melylyel a stájerek az ágyúk tüzén keresztül az ellenségnek rohantak, hogy az egész debreczeni ezred, négyezer magyar fiú, egyszerre tapsolni kezdett. A stájerek az elragadtatott magyar bakák tapsviharában futottak át a mezőn az orosz árkok felé. Az orosz ütegek közben egyre bömböltek. A debreczeni ezred mindvégig szakadatlanul tapsolt. A stájerek tökéletesen szétverték az orosz vonalat. Boldogan mesélték fűnek-fának, hogy mikor a stájer sebesültek visszafelé jöttek, a debreczeniek még mindig tapsoltak.