Ragnar Jónasson

HÓVAKSÁG

Fordította: Patat Bence

A mű eredeti címe: Snjóblinda

Copyright © Ragnar Jónasson, 2010

Published by agreement with Copenhagen

Literary Agency ApS, Copenhagen.

Hungarian edition published by arrangement

with Agentia Literara Livia Stoia.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Magyar fordítás © Patat Bence, 2025

Minden jog fenntartva; a műnek részletei sem közölhetőek,

és semmilyen formában nem sokszorosíthatóak

a jogtulajdonos engedélye nélkül.

Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása,

beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978-963-614-586-6 (papír)

ISBN 978-963-614-587-3 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2025-ben.

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

A kiadó az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

Szerkesztette: Jeney Zoltán

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Korrektor: Berki Artúr Imre

Borítóterv: Csernák Ákos

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

A szerző köszönetet mond Siglufjörður lakóinak, hogy helyszínként felhasználhatta a településüket, ugyanakkor hangsúlyozza, hogy a történet a képzelet műve, és egyetlen szereplő sem felel meg semmilyen valós személynek.

Kirának Apától

Prológus

Siglufjörður, 2009. január 14., szerda

A vörös folt olyan volt, mint egy velőtrázó kiáltás a csendben.

A talajt hó borította, olyan fehér, hogy ezen a téli estén szinte legyőzte a sötétséget. Mennyeinek tűnt a maga tisztaságában. Reggel óta havazott, nagy, nehéz pelyhek hullottak előkelően a földre. Vacsoratájban elállt a havazás, azóta nem esett.

Nem sokan jártak odakint, a város lakói többnyire otthon voltak, beérték azzal, hogy az ablakon keresztül gyönyörködtek az időjárásban. De vélhetőleg egyesek úgy döntöttek, hogy a Színtársulatban történt haláleset után nem mozdulnak ki otthonról. Gyorsan terjedtek a hírek, és a város látszólagos nyugodtsága ellenére nyomasztó légkör uralkodott. Egy arra repülő madár semmi különöset nem vett volna észre – nem érezte volna a feszültséget a levegőben, a bizonytalanságot, sőt a félelmet sem –, hacsak nem a városka központjában lévő kis hátsó kert felett szállt volna el.

A kertet övező magas fák teljes téli díszükben pompáztak; a sötétben árnyas alakokat öltöttek, amelyek azonban tetőtől talpig fehérbe burkolózva könnyednek tűntek, és inkább bohócokra, mint szörnyetegekre emlékeztettek – igaz, a hó súlya alatt néhány ág meghajlott.

A meleg házakból kellemes fény szűrődött ki, a kinti lámpák pedig megvilágították a főbb utcákat. Bár már későre járt, a kert nem borult teljes sötétségbe.

A várost övező hegyek gyűrűje aznap este szinte teljesen fehér volt. Ám mintha az elmúlt napokban nem sikerült volna teljesíteniük a feladatukat: valamiféle fenyegetés lopakodott be a városba. Olyasvalami, ami egészen addig az estéig szinte észrevétlen maradt.

A nő a kert közepén feküdt, mint egy hóangyal.

A távolból nézve nyugodtnak tűnt.

A két karja szélesre tárva. Kifakult, kék farmert viselt, és deréktól felfelé meztelen volt, hosszú haja koronaként terült szét a hóban.

A hónak nem lett volna szabad ilyen vörösnek lennie.

A nő teste körül kis vértócsa alakult ki.

A bőre riasztóan gyorsan sápadt, márványosan fehérré vált, mintha ellensúlyozni akarná a rikító vörös színt.

Az ajka ellilult. Szaporán vette a levegőt.

Úgy tűnt, a sötét eget nézi.

Aztán hirtelen lecsukódott a szeme.

1. fejezet

Reykjavík, 2008 tavasza

Még világos volt odakint, pedig már közeledett az éjfél. Egyre hosszabbra nyúltak a nappalok. Az évnek ebben a szakában mintha minden egyes nap, amely hosszabb és világosabb lett, mint az előző, jobb idők reményét hozta volna magával. Ari Þór Arason élete valóban jól alakult. A barátnője, Kristín végre beköltözött hozzá az Öldugatán lévő kis lakásba. Igaz, ez csupán formaságnak számított. Az éjszakát már addig is szinte mindig ott töltötte, kivéve vizsgák előtt, amikor inkább a szülői ház nyugalmában és csendjében tanult, sokszor az éjszakába nyúlóan, olyankor nem volt érdemes átmennie a barátjához.

Kristín zuhanyzás után egy törülközővel a derekán ment be a hálószobába.

– Istenem, de fáradt vagyok, néha nem is értem, miért erre a nyomorult orvosi egyetemre mentem!

Ari odafordult a hálószobában lévő asztalka mellől:

– Remek orvos lesz belőled.

Kristín lefeküdt az ágyra, a paplanra, és kinyújtózott, szőke haja glóriaként terült szét a fehér ágyneműn.

Mint egy angyal, gondolta magában Ari, miközben figyelte, ahogy Kristín kinyújtja a karját, majd finoman leengedi a teste mellé.

Mint egy hóangyal.

– Köszönöm, szerelmem. Te meg remek zsaru leszel – felelte a lány. Majd hozzátette: – De azért előbb be kellett volna fejezned a teológiát.

Ari ezt maga is tudta, Kristínnek nem kellett felhívnia rá a figyelmét. Először filozófiát kezdett tanulni, amit abbahagyott, aztán váltott a teológiára. Azt sem folytatta, hanem beiratkozott a rendőrakadémiára. Soha sehol nem sikerült megmaradnia, mindig valami eredetit, izgalmasat keresett. A teológiára valószínűleg azért jelentkezett, hogy provokálja azt az istent, aki meggyőződése szerint nem is létezik. Azt, aki tizenhárom évesen megfosztotta a normális gyerekkortól – az anyja akkor halt meg, az apja pedig nyomtalanul eltűnt. Ari csak azután nyugodott meg egy kicsit, hogy két évvel korábban megismerkedett Kristínnel, illetve sikerült fényt derítenie apja eltűnésének rejtélyére. Akkor jutott hirtelen eszébe, hogy beiratkozzon a rendőrakadémiára. Kétségkívül jobb rendőr lesz, mint amilyen lelkész lenne. E tanulmányok révén fizikailag is sokkal jobb formába került. Szélesebb lett a válla, mint valaha: súlyt emelt, úszott és futott – amikor a teológián éjt nappallá téve régi könyveket bújt, nem nézett ki ennyire jól.

– Igen, tudom – felelte kissé ingerülten. – Nem hagytam abba a teológiát… csak tartok egy kis szünetet.

– Igyekezned kellene még addig befejezni, amíg frissek róla az emlékeid. Egy-két év kihagyás után nehéz felvenni a fonalat – mondta Kristín. Ari tudta, hogy Kristín nem személyes tapasztalatból beszél. Ő bármibe kezdett, mindig befejezte. Az orvosi karon egyik vizsgát tette le a másik után, semmi sem állíthatta meg, a hat évből már az ötödik végén járt. Ari ugyanakkor nem irigykedett rá, csak büszke volt. Ari azzal is tisztában volt, bár sosem beszéltek róla, hogy előbb-utóbb külföldre kell majd költözniük, hogy Kristín folytassa a tanulmányait.

Kristín vastag párnát tett a feje alá, és Ari felé nézett.

– Szerinted nem kényelmetlen, hogy az íróasztal a hálószobában van? És nem kezd túl szűk lenni ez a lakás?

– Szűk? Nem, szerintem pompás. Nem szeretnék kiköltözni a központból.

– Nem, nem, nem sürgetésképp mondom – felelte Kristín, és hátradőlt, feje a párnába süppedt.

– Kettőnknek pont elég nagy ez a lakás – állt fel Ari. – Ha elég szorosan fekszünk egymás mellett – tette hozzá, majd felmászott az ágyra, levette Kristín törülközőjét, óvatosan ráfeküdt, és szenvedélyesen megcsókolta. Kristín viszonozta a csókot, megfogta Ari vállát, és odahúzta magához.

2. fejezet

Hogy felejthették el a rizst?

Az asszony dühösen vette fel a kagylót, hogy felhívja a kis indiai éttermet, amely egy mellékutcában működött, a házuktól ötpercnyire. A kétszintes, narancssárga tetővel, hatalmas garázzsal és annak a tetején kellemes napozóterasszal rendelkező, vörös téglaépület a nagy család számára maga volt az álomotthon. A nő és a férje nagyon jól érezte magát ott, pedig a gyerekeik már kirepültek a fészekből, és nem sok választotta el őket a nyugdíjtól.

Miközben várta, hogy felvegyék a telefont, próbált egy kicsit megnyugodni. Már alig várta, hogy leüljön a tévé elé, és a gőzölgő csirkét és rizst majszolva megnézzen egy könnyed péntek esti vígjátékot. Aznap este egyedül maradt, a férje munkaügyben elutazott, és éjszakai járattal készült hazamenni, csak másnap reggelre ér majd haza.

Az volt a legdühítőbb az egészben, hogy az indiai étterem kiszállítást nem vállalt, ezért az asszony attól tartott, hogy ha a rizsért vissza kell mennie, közben a vacsora kihűl. A franc essen bele. De odakint legalább enyhe idő volt, így a séta talán még jól is esik majd.

Aztán hosszas várakozás után végre felvették – biztosan elfoglaltak voltak. Az asszony rögtön a tárgyra tért, és elpanaszolta, hogy a rizst elfelejtették. A pincér habozott, majd bocsánatot kért, azt felelte, hogy természetesen megkapja a rizst, és rákérdezett, hogy mikor jönne érte, esetleg holnap? Az asszony igyekezett türtőztetni a haragját, és közölte, hogy most azonnal elindul a rizsért, és el is indult rögtön az esti sötétségben.

Amikor tíz perccel később visszaért a rizzsel, hogy az estét a finom étellel koronázza meg, szokatlanul sokáig keresgélte a kulcsát a táskájában. Amikor pedig bedugta a zárba, érezte, hogy van valaki mögötte: valami nem stimmelt.

De akkor már túl késő volt.

3. fejezet

Reykjavík, 2008 nyara

Esett az eső, amikor Ari hazaért. Mindig örült, amikor belépett az öldugatai lakásba, de ezen a nyáron különösen.

– Szia, megjöttél? – szólt ki Kristín a hálószobából, mivel amikor éppen nem a kórházban dolgozott, többnyire a kis íróasztalnál ülve olvasta a tankönyveket.

Ari úgy érezte, hogy amióta Kristín beköltözött, a lakás megelevenedett: a korábban fakónak tűnő fehér falak hirtelen világosak lettek. Kristínben valamiféle erő rejlett olyankor is, amikor csendben tanult az íróasztalnál – olyasféle energia, amely lenyűgözte Arit. Ő maga azonban néha úgy érezte, hogy elvesztette az irányítást az élete felett. Huszonnégy éves volt, de a jövő már nem tiszta lapként jelent meg előtte. Erről soha nem szólt Kristínnek: nem volt az erőssége, hogy az érzelmeiről beszéljen.

Bepillantott a hálószobába. Kristín odabent olvasott.

Miért kell az egész nyarat tanulással töltenie?

Úgy tűnt, hogy Kristínt egyáltalán nem csábítja a napsütés.

– Épp elég nekem, ha gyalog járok dolgozni meg haza, az is tökéletesen elég idő a szabadban – tréfálkozott Kristín minden alkalommal, amikor Ari a szabadnapján, szép időben megpróbálta meggyőzni, hogy sétáljanak egyet a központban. Azon a nyáron Ari a keflavíki repülőtéri rendőrségen vett részt egy képzésen, közeledett az utolsó szemeszter a rendőrakadémián. Néha eltűnődött, hogy mi a fene üthetett belé, amikor egy évvel korábban úgy döntött, hogy abbahagyja a teológiát – ha csak átmenetileg is –, és egy egészen más területen is kipróbálja magát. Akkor vették fel a rendőrakadémiára, amikor a szemeszter kezdődött. A rendőri munkában az izgalom és a feszültség vonzotta. A fizetés biztosan nem. Sosem ment neki könnyen, hogy naphosszat könyvek fölött görnyedjen: több mozgásra, nagyobb változatosságra volt szüksége.

Jól érezte magát a rendőrségnél: élvezte a felelősséget, az adrenalinlöketet.

A képzés a végéhez közeledett. Még egy szemeszter, aztán diploma. Továbbra sem tudta, utána mihez kezd majd: több helyre is jelentkezett, elutasítást kapott többet is, ajánlatot egyelőre még nem.

– Igen. Megjöttem! Mi újság? – kiáltott be Kristínnek, miközben felakasztotta nedves kabátját. Bement a könyvekbe merült Kristínhez, és belecsókolt a nyakába.

– Szia – üdvözölte Kristín meleg hangon. Majd olvasott tovább.

– Szia. Hogy vagy?

Kristín becsukta a könyvet, de gondosan beletett egy könyvjelzőt, majd odafordult a fiúhoz.

– Egész jól. Edzettél?

– Igen. Egészen felfrissültem.

Ekkor szólalt meg Ari mobiltelefonja.

Kisietett az előszobába, és elővette a kabátja zsebéből.

– Ari? – szólt bele egy dübörgő hang. – Ari Arason?

– Én vagyok – felelte, kissé elbizonytalanodva, mivel nem ismerte a számot.

– Tómas Jónasson vagyok a siglufjörðuri rendőrségről. – A hangja már valamivel barátságosabbnak tűnt.

Ari átvonult a konyhába, hogy nyugodtan tudjanak beszélni. Többek között Siglufjörðurben is megpályázott egy állást, Kristín tudta nélkül. Nem sokat tudott a városról, csak annyit, hogy Izlandon annál északabbra nem lehetne menni.

– Állást szeretnék ajánlani magának – folytatta a férfi a vonal túlsó végén.

Ari kissé zavarba jött. Igazából nem gondolta komolyan a jelentkezést, Siglufjörður nem jött szóba valós alternatívaként.

– Igen… értem…

– Szeretném, ha most rögtön válaszolna, nagyon sokan jelentkeztek, túlnyomórészt nagyobb rendőrségi tapasztalattal. De érdekes a háttere, a filozófia és a teológia, pontosan ez az, amire egy rendőr egy ilyen kis közösségben támaszkodhat.

– Elfogadom az állást – felelte Ari, amivel magát is meglepte. – Köszönöm. Igazán nagyra értékelem.

– Ennek örülök. Kezdetnek maradjunk két évben? – kérdezte Tómas. – Két év szabadságvesztés! – Öblös nevetése Siglufjörðurből visszhangzott a telefonvonalban. – De biztosan maradhat tovább is, ha akar. Mikor tud kezdeni?

– Hát, a télen vizsgáim lesznek…

– A vizsgákat innen is le tudja tenni, nem lehet gond. Tudna kezdeni novemberben? November közepén? Tökéletes időpont a város megismerésére. A nap lebukik a hegyek mögé, januárig ott bujkál, és megnyílnak a sípályák. Itt csodálatos síelni, ezek a skandináv Alpok. És karácsonykor talán szabadságra is mehet.

Ari már éppen készült mondani, hogy nem nagyon érdekli a síelés, de meggondolta magát, és megint hálálkodott. Úgy érezte, jól ki fog jönni ezzel a nagyhangú, de barátságos emberrel.

***

Visszatért a hálószobába, Kristín még mindig a könyveibe merült.

– Kaptam állást – közölte minden előkészítés nélkül. Kristín odafordult. Ari sejtelmesen somolygott.

– Micsoda? Komolyan? – Kristín becsukta a könyvet, odafordult, és ezúttal elfelejtette beletenni a könyvjelzőt. – Ez nagyszerű!

Őszinte öröm érződött rajta. Kristín tekintete mindig szelíd volt, mintha semmi sem tudná kizökkenteni az egyensúlyából, de Ari már megtanult olvasni az arcáról. Kristín mélykék szeme szöges ellentétben állt rövid, szőke hajával, és első látásra talán elbűvölően hatott, de egy határozott és magabiztos ember rejlett mögötte, aki pontosan tudja, mit akar.

– Igen, teljesen hihetetlen… nem számítottam rá, hogy ilyen hamar pozitív választ kapok. Sokan végzünk decemberben, és annyi üres állás nincs.

– És hol ez a munka? Itt a városban? Egy helyettesítés?

– Nem, kétéves szerződés… egyelőre.

– Itt a városban? – ismételte meg Kristín a kérdést, és az arckifejezéséből látni lehetett, hogy másra gyanakszik.

– Igazából nem…

Ari habozott, majd folytatta.

– Északon van…. Siglufjörðurben.

Kristín elhallgatott, a másodpercek hosszú perceknek tűntek.

– Siglufjörðurben? – emelte fel önkéntelenül a hangját. A hangszín mindent elárult.

– Igen. Remek lehetőség – felelte Ari, és lejjebb vitte a hangját, remélve, hogy Kristín megérti az álláspontját, belátja, hogy ez mennyire fontos neki.

– És te el is fogadtad? Eszedbe sem jutott megbeszélni velem? – meregette Kristín a szemét; a hangjában keserűség, már-már harag érződött.

Talán Ari azért nem beszélte meg vele a dolgot, hogy megmutassa neki: képes önálló döntéseket hozni, a saját lábára tud állni?

– Nem kell mindig mindent megbeszélnünk – felelte, majd hozzátette: – Néha meg kell ragadni a lehetőséget. Ha nem válaszoltam volna azonnal, hívtak volna valaki mást.

Elhallgatott, majd szinte mentegetőzve megjegyezte:

– Engem választottak.

Ari abbahagyta a filozófiát. Abbahagyta a teológiát. Nagyon fiatalon veszítette el a szüleit, gyerekkorától egyedül maradt a világban. Aztán Kristín őt választotta. Akkor ugyanezt érezte.

Engem választottak.

Az első igazi állása, felelősségteljes munka. Becsvágyból döntött a rendőrakadémia mellett. Miért nem tud Kristín vele együtt örülni?

– Anélkül, hogy megbeszélnéd velem, nem döntheted el csak úgy, hogy Siglufjörðurbe költözöl, a rohadt életbe. Mondd meg nekik, hogy még megfontolod – mondta Kristín dermesztő hangon.

– Nem tehetem… Lehet, hogy azzal elveszítem az állást… Légy szíves, ne csináld ezt, Kristín. November közepén kell kezdenem, az utolsó vizsgáimat Siglufjörðurből teszem le, aztán hazajövök karácsonyra. Derítsd ki, nem tudsz-e velem jönni.

– Pontosan tudod, Ari, hogy itt kell dolgoznom és tanulnom a városban, jövő nyáron is. Néha nem értelek – mondta Kristín, és felállt. – Ez teljes őrület. Azt hittem, egy pár vagyunk, és közösen döntünk a dolgokról – mondta, és elfordult, hogy elrejtse a könnyeit. – Megyek, járok egyet.

Gyors léptekkel kiment az előszobába.

Ari dermedten állt, már nem volt ura a helyzetnek.

Éppen vissza akarta hívni Kristínt, amikor meghallotta az ajtócsapódást.

4. fejezet

Siglufjörður, 2008. november

Ugla a padláson.

Ágúst mindig ezt mondogatta, amikor a szülei patreksfjörðuri házának padlásáról bámultak kifelé az utcára.

Az emlék mosolyt csalt Ugla ajkára. Ágústra gondolva újra tudott mosolyogni. Négy éve már, hogy Ugla Siglufjörðurbe költözött – egyedül.

És igazából Patreksfjörðurt sem látta már négy éve.

A szülei rendszeresen meglátogatták, legutóbb október végén; két hetet töltöttek nála.

A napokban utaztak vissza Nyugat-Izlandra.

Most megint egyedül maradt.

Lett itt néhány barátja, de egy sem igazán közeli. A múltjáról sosem mesélt nekik. Csak annyit mondott, hogy a Nyugati-fjordok vidékéről költözött ide.

Tudta, hogy a helyi fiúk mindenféle pletykát terjesztenek róla, de egyiknek sem volt semmi alapja. Nem izgatta a dolog. Vastag páncélt növesztett. Mintha nem is érdekelte volna, mit beszélnek róla a siglufjörðuri fiúk. Neki egyetlen fiú számított.

Ágúst.

Patreksfjörður leghelyesebb fiúja.

Legalábbis az ő szemében.

Hétéves korukban kerültek közel egymáshoz – illetve mindig ezt mondták, miután kamaszkorukban komolyra fordult a kapcsolatuk. De igaz is volt: az általános iskola óta szinte elválaszthatatlanok voltak egymástól.

Ugla és Ágúst.

Ez a két név végleg összeforrt.

Legalábbis Patreksfjörðurben.

De itt, Siglufjörðurben nem. Itt senki sem tudott semmit.

És Ugla nem is bánta. Teljesen jól érezte magát a titokzatos nyugat-izlandi lány szerepében. Akiről pletykák terjednek. Igen – bár ezek a pletykák nem hagyták teljesen hidegen. Az egyik különösen bántotta. Furcsa módon könnyűvérű lánynak mondták. Ugla nem értette, miért.

Ő akart elköltözni a Nyugati-fjordokból, a mindent megváltoztató eset után. A szülei kezdetben hallani sem akartak róla. Még le sem érettségizett, az ísafjörðuri gimnázium utolsó előtti évfolyamát végezte.

Sikerült letennie a tavaszi vizsgáit, és munkát vállalt Siglufjörðurben. Egy halfeldolgozó üzemben – ahogy arrafelé az magától értetődő. Azt mondták neki, hogy idővel az irodán is felszabadulhat egy részmunkaidős állás. Így is lett. A halfeldolgozóban így kevesebbet dolgozott, és félállásban az irodában ült. Remélte, hogy az Izlandot akkoriban sújtó kegyetlen gazdasági válság őt nem fogja érinteni: szüksége volt erre az állásra, és el sem tudta képzelni, hogy visszaköltözzön a szüleihez Patreksfjörðurbe.

Kezdetben egy kis alagsori lakást bérelt, amelynek kellemes volt a hangulata, és jól érezte magát benne. Az üzem személyzeti vezetője hívta fel rá a figyelmét átmeneti megoldásként, amíg Ugla el nem dönti, meddig marad Siglufjörðurben.

Nem jött rá azonnal, hogy ki az az öregember, aki megmutatta neki a lakást. Úgy tűnt, nyolcvan körül lehet, de aztán kiderült, hogy közelebb jár a kilencvenhez, mint a nyolcvanhoz. És persze azt is hamar megtudta, hogy az öregember, az öreg Hrólfur nem más, mint Hrólfur Kristjánsson író. Még A fennsíktól északra című könyve is eszébe jutott, amit annak idején az iskolában olvastak. Emlékezett rá, hogy kötelező olvasmányként adták ki nekik az 1941-ben íródott regényt, amit Ugla régen elavult és elviselhetetlenül unalmas, romantikus vidéki történetnek hitt. De tévedett. Egy este alatt elolvasta, és azt gondolta magában, hogy frissen megjelent könyv is lehetne, annyira nem fogott rajta az idő. Az osztályt nem különösebben hozta lázba a kötet, ahogy a kötelező olvasmányok listáján szereplő többi sem, de Uglát valamiért elvarázsolta – bizonyára amiatt, amiért a negyvenes években furgonszámra adtak el a könyvből: Izlandon elkapkodták, és külföldön is kelendő lett. Az öreg tényleg zseni volt, és annak idején nagyon ismertnek számított.

Ugla 2004 tavaszának egyik enyhén hűvös napján találta szembe magát az íróval. Kedves volt, kissé hajlott hátú, pedig fiatalon nagyon magas és jóvágású lehetett. Öblös hangjával olyannak tűnt, mint egy apa, noha nem voltak gyerekei.

Egy pompás, régi házban élt a Hólavegurön, ahonnan a fjordra nyílt kilátás. Az író a jó karban lévő ház melletti nagy garázsban tartotta a régi piros Mercedesét. Amennyire Ugla meg tudta állapítani, az alagsori lakást időnként kiadták frissen érkezett munkásoknak, néha pedig művészeknek, akik a hegyek között nyugalomban és csendben akarnak dolgozni. Hrólfur azonban soha nem adta ki a lakást akárkinek, szerződéskötés előtt minden bérlőjelölttel személyesen találkozott, és előfordult, hogy valakit visszautasított, ha nem tetszett neki.

– Szóval a halüzemben akar dolgozni? – kérdezte kedves, de erőteljes, kissé rekedt hangján, amelytől az egész lakás visszhangzott. Tetőtől talpig végigmérte Uglát fürkésző és éber szemével, amely a jelek szerint már sok örömöt és bánatot megtapasztalt.

– Kezdetben igen – felelte Ugla halkan, inkább az alagsori lakás padlójához, mint Hrólfurhöz szólva.

– Tessék? Beszéljen hangosabban, gyermekem – mondta Hrólfur határozottan.

Ugla felemelte a hangját.

– Igen, kezdetben.

– És a szülei tudnak erről? Rettentő fiatalnak tűnik. – Hrólfur hunyorgott, és az ajkát furcsán mozgatta, mintha mosolyogni próbálna, de mégsem sikerülne.

– Igen, természetesen. De én a magam ura vagyok – felelte Ugla most már jobban hallhatóan, magabiztosabban.

– Jó. Szeretem azokat, akik a maguk urai. Kávét iszik? – kérdezte Hrólfur barátságosabb hangon.

– Igen – hazudta Ugla: feltételezte, hogy a kávéhoz is hozzászokik majd, mint minden máshoz.

Látni lehetett, hogy Hrólfurnek tetszik Ugla, aki rögtön be is költözött az alagsorba, és ott is maradt – csak másfél év elteltével költözött tágasabb lakásba.

Rendszerint hetente egyszer összeültek egy esti kávéra. Hrólfur alapvetően nem várta el. Ugla sem érezte kötelességének. Élvezte, hogy elcseveghet Hrólfurrel a múltról, a heringben gazdag évekről, a háború éveiről, a külföldi utazásairól és a konferenciákról, amelyeken Hrólfur neves íróként vett részt.

És talán Hrólfurnek is része volt abban, hogy kimerészkedett a csigaházából. Újra felnyitotta a szemét az életre.

Ugla a múltjáról nem sokat mesélt Hrólfurnek. Ágústot pedig soha nem említette. Irodalomról és zenéről beszélgettek. Ugla gyerekkorában Patreksfjörðurben zongorázni tanult. Valahányszor felment Hrólfurhöz, a férfi biztatta, hogy játsszon neki valamit.

Az egyik ilyen alkalom után, amikor a lány egy rövid Debussy-darabot adott elő, Hrólfur váratlanul megkérdezte tőle:

– Miért nem ad fel egy hirdetést, hogy vállal tanítványokat?

– Tanítványokat? Nem vagyok zongoratanár – jött zavarba Ugla.

– Jól játszik. Igazából nagyon jól. Az alapokat biztosan meg tudná tanítani.

Ugla érezte a férfi hangjában, hogy bízik benne, és támogatni szeretné. Ismeretségükből igazi barátság lett.

– Használhatja a zongorámat – tette hozzá Hrólfur.

– Majd átgondolom – felelte Ugla szégyenlősen.

Egy nap, amikor Ugla elégedett volt az életével, kiragasztott egy kis hirdetést a szupermarketben: egy A4-es lapot, amelyre azt írta: Zongoraoktatást vállalok. Ár: megbeszélés szerint. A telefonszámát és a nevét ötször is felírta a lap aljára, majd csíkokra vágta, hogy a potenciális tanítványok letéphessenek egyet. Hrólfur nagyon örült a kezdeményezésnek – bár még senki sem jelentkezett.

Nem csak a zenéről beszélgettek, mivel Ugla elkottyintotta, hogy Patreksfjörðurben meg az ísafjörðuri középiskolában is érdekelte a színjátszás, olyannyira, hogy részt is vett egy amatőr előadásban. Ez egy júniusi estén került szóba, amikor Hrólfurrel az ablaknál ülve itták a kávét és fánkot majszoltak. A fjord vize tükörsima volt, a város pedig fényben úszott, pedig a nap már lebukott a hegyek mögé, és csak a fjord keleti oldalán lévő csúcsokat világította meg.

– Tudta, hogy én vagyok a Színtársulat igazgatója? – kérdezte Hrólfur. Ez úgy hangzott, mintha csak véletlenül tette volna fel a kérdést, pedig szándék húzódott meg mögötte.

– A Színtársulaté? Siglufjörðurben van színjátszó kör? – Ugla nem tudta leplezni a meglepettségét.

– Ne becsülje le Siglufjörðurt, ez mindig is jelentős város volt, még ha a lakosság csökken is. Természetesen van színjátszó kör – mosolygott Hrólfur. Ugla már megszokta a kissé ferde mosolyát, amely őszinte melegséget rejtett.

– Nem nagy színjátszó kör, évente egy művet adnak elő. Gondoltam, megemlíthetném a nevét a rendezőnek.

– Ne, ne tegye, egyáltalán nem értek a színészethez – felelte Ugla, de a válasza nem tűnt igazán meggyőzőnek. És sejtette, hogy akár beleegyezik, akár nem, Hrólfur kétségkívül beszélni fog a rendezővel. Így is lett, és ősszel szerepet is kapott egy vígjátékban.

Bámulatosan bele tudott feledkezni a színpadi játékba.

Mintha egy másik világba toppant volna be. Belenézett a színpadot megvilágító reflektorok fényébe, és a közönség mintha ott sem lett volna. Akár egy ember volt ott, akár kettő, akár ötven, minden egybefolyt a fényben. A színpadon Ugla nem érezte magát sem a Nyugati-fjordokban, sem Siglufjörðurben. Arra összpontosított, hogy eszébe jusson a szöveg, és hogy kimutassa a nézőknek azokat az érzelmeket, amelyek nem az övéi. Annyira koncentrált, hogy néha Ágústról is megfeledkezett.

A taps az előadás végén újra feltöltötte életerővel, úgy érezte, mintha lebegne a színpad fölött. Az előadások után általában leült egy időre, hogy visszatérjen a földre. Ilyenkor újra rátört a búskomorság. Ágúst emléke. De furcsa módon minden egyes előadással valahogy elviselhetőbbé vált. Mindig hosszabb időbe telt, mire újra a hatalmába kerítette a szomorúság.

Mintha a színház vezetné ki a sötétségből.

Ugla nagyon örült annak, hogy megismerkedett az öregemberrel. Nélküle soha nem került volna kapcsolatba a Színtársulattal.

Nehezen mondta el neki, hogy elköltözik. Megüresedett egy nagyobb, kényelmesebb lakás a Norðurgatán: teljesen berendezve, ráadásul zongorával. Ez döntött. Ugla elhatározta, hogy odaköltözik: itt volt már az ideje, hogy jobban berendezkedjen a városban. Bármilyen kellemes volt is az alagsori lakás, hosszú távon nem lehetett volna Ugla otthona. Persze a norðurgatai lakás sem jelentett hosszú távú megoldást, de talán egy kis lépés volt a helyes irányba. Nagyobb és tágasabb volt, ráadásul kis kert is tartozott hozzá.

Ugla még mindig egyedül élt. Akadtak ugyan férfiak a városban, akik tetszettek neki, de mintha valami visszatartotta volna. Talán Ágúst emléke – legalábbis kezdetben –, vagy egyszerűen csak még nem állt készen arra, hogy Siglufjörðurt a leendő otthonává tegye. Nem akart gyökeret ereszteni, legalábbis egyelőre.

A költözés után sem szakadt meg a kapcsolata Hrólfurrel: minden szerda délután felsétált hozzá a Hólavegurre egy kávéra. Olyan volt, mintha még mindig az alagsorban lakna, mintha semmi sem változott volna. Beszélgettek erről-arról, Hrólfur múltjáról és utazásairól, Ugla jövőjéről. Jóságos öreg, gondolta Ugla. Remélhetőleg még sok szép éve van hátra.

Ugla nagyon megörült, amikor a Színtársulat rendezője, Úlfur felhívta, és egy új színdarab főszerepét ajánlotta neki. A próbák hamarosan el is kezdődtek – a bemutatót karácsony utánra, januárra tűzték ki. Ugla gyomra a gondolatra bizseregni kezdett.

A főszerep – ki gondolta volna Ugláról néhány évvel ezelőtt, hogy főszerepet fog játszani? Persze ez csak egy amatőr színház, de akkor is… A főszerep mégiscsak főszerep.

És tulajdonképpen egészen jó szerep is volt. A darabot egy helybéli írta, és ki tudja, lehet, hogy máshol is bemutatják majd Akureyriben vagy akár Reykjavíkban.

Beköszöntött a november. Ugla jól berendezkedett az új lakásban, büszke volt arra, hogy meg tud állni a saját lábán. Alig várta, hogy az új darabban szerepeljen. Kinézett az ablakon. A hétvégén sok hó esett. Megmaradt, szépen és fehéren. Uglát nagy nyugalom töltötte el.

Kinyitotta a hátsó kertbe vezető ajtót, hogy magába szívja a hűvös téli levegőt, de amikor megcsapta a csípős északi szél, hamar be is csukta.

Hirtelen megint eszébe jutott Ágúst.

Miért éppen ővele történt? És miért Uglának kellett ilyen helyzetbe kerülnie, ennyire fiatalon?

Behunyta a szemét, és a patreksfjörðuri ház padlására gondolt.

Ugla a padláson.

Mekkora az esélye…?

Egy, kettő, három…

…te leszel a párom.

5. fejezet

Az asszony első reakciója nem a félelem volt, hanem a düh, amiért nem vette észre, hogy valami nincs rendben, hogy valaki ott áll mögötte a sötétben. Aztán elfogta a reszketés.

Halálra rémült, amikor a férfi hirtelen az ajtónak lökte, és a jobb kezével hátulról befogta a száját. A ballal elfordította a kulcsot a zárban.

Kis híján elvesztette az egyensúlyát, amikor a férfi kinyitotta az ajtót, és beterelte a küszöbön; a kezével továbbra is erősen szorította a száját. A sokkhatás miatt az is kérdéses volt számára, hogy ha a férfi elengedné, lenne-e ereje sikoltani, segítségért kiáltani. A férfi finoman becsukta az ajtót. Az ezt követő másodpercek a homályba vesztek, mintha egy másik világban lett volna, nem volt lélekjelenléte ahhoz, hogy ellenkezzen.

Még nem tudta szemügyre venni a férfit, mivel nem volt lehetősége megfordulni.

A férfi hirtelen megállt. Nem történt semmi. Egy örökkévalóság telt el így. Az asszony úgy érezte, tennie kellene valamit, a férfi csak a jobb kezével tartotta, a ballal nem – az asszony az esélyeit latolgatta. Meglephetné egy váratlan ütéssel vagy rúgással, kiszabadíthatná magát a szorításából, elfuthatna, segítségért kiálthatna…

De aztán túl késő lett. Az asszony túl sokáig gondolkodott. Habozott. A férfinak közben lett annyi mozgástere, hogy előhúzza a borotvaéles vadászkést.

6. fejezet

Siglufjörður, 2008. november

A fjordhoz egyedül a régi, szűk alagúton át lehetett kijutni, hacsak a látogató nem a tenger felől vagy a télen teljesen járhatatlan hágón keresztül akart érkezni, illetve ha nem volt olyan szerencsés, hogy valaki elvigye repülőgépen Siglufjörðurbe, aki le is tud szállni a kis repülőtéren, mivel menetrend szerinti járat már jó ideje nem közlekedett a városba.

Ari feltételezte, hogy egy ilyen kis helyen nem lesz szüksége autóra, ezért a sárga kisautót otthon hagyta Kristínnél. Kristínnek pedig nem volt lehetősége elvinni Arit északra. A munka és a tanulmányai akadályozták meg benne. Ari mindent elkövetett, hogy rábeszélje, tegye magát szabaddá a hétvégére, és ugorjon el vele északra. Remek hétvégi kirándulás lett volna, és jó alkalom arra, hogy nyugodtan együtt tölthessenek egy kis időt.

Kristín még mindig nem békélt meg teljesen Ari költözésével. Nem sokat beszélt róla, de valahányszor Siglufjörður szóba került, a reakciójából Ari ezt érezte. A tanulmányok mindkettőjüknek sok idejét emésztették fel, ráadásul Kristín az egyetem mellett a kórházban is dolgozott. Arit bántotta, hogy Kristín nem szakít időt arra, hogy vele tartson. Egy hónapig lesznek távol egymástól, karácsonyig. Ari igyekezett másra gondolni, de végül mindig ugyanazon töprengett: vajon hol állhat Kristín fontossági listáján. Legelöl? Vagy a második helyen, az orvosi kar után? Esetleg a harmadikon, a tanulmányok és a munka után? Kristín gyengéden megölelte, és búcsúcsókot adott neki.

– Minden jót, drágám.

Ari mégis úgy érezte, mintha egy leheletvékony, láthatatlan fal emelkedne kettejük közé – és ezt talán Kristín is érzékelte.

Tómas, a siglufjörðuri rendőrőrs parancsnoka felajánlotta, hogy kimegy Ari elé a sauðárkrókuri repülőtérre, a reggeli reykjavíki járathoz.

– Örülök, hogy személyesen is megismerhetlek, tegeződjünk – üdvözölte, a hangja még erőteljesebb volt, mint amilyenre Ari a telefonbeszélgetésükből emlékezett. Tómas az ötvenes éveinek végén járhatott. Külseje rendkívül megnyerő, a feje búbja teljesen kopasz, ami haja pedig még megmaradt, teljesen ősz volt.

– Én is – felelte Ari, még émelyegve a viharos repülőúttól.

– Innen általában másfél óra az út Siglufjörðurbe, de most borzalmasak az utak, úgyhogy lehet, hogy egy kicsit tovább fog tartani; ha egyáltalán odajutunk! – közölte Tómas, és jót nevetett saját akasztófahumorán. Ari nem válaszolt: még nem igazodott el a férfin.

Tómas útközben nem sokat beszélt, a vezetésre koncentrált, pedig bizonyára nem kevésszer tette meg ezt az utat.

– Te itt északon születtél? – tudakolta Ari.

– Itt születtem, itt nőttem fel… és nem is megyek el innen – felelte Tómas.

– Hogyan fogadják nálatok a jöttmenteket?

– Hát… általában elég jól, majd bizonyítanod kell… egyesek jól fogadnak majd, mások nem. Annyit mondhatok, hogy a város lakóinak többsége már tud az érkezésedről, és alig várja, hogy találkozzon veled – mondta Tómas habozva, majd hozzátette: – Az öreg Eiki, aki most nyugdíjba megy, és akinek a helyére kerülsz, emlékeim szerint 1964-ben költözött ide, és azóta itt lakik. Mi mind a mai napig jöttmentnek tekintjük. – Tómas felnevetett. Ari nem.

Vajon helyes döntés volt vidékre költözni, egy kis településre, ahol talán soha nem lesz igazán a közösség tagja?

Az út az alagút előtti néhány kilométeren olyan volt, amilyet Ari még soha nem látott. Egy hegyoldalban haladtak, az autó alig fért el az úton, jobbra hófehér, pompás és ijesztő hegyek magasodtak, balra pedig rémisztő meredély húzódott egészen a csapzott Skagafjörðurig. Egyetlen apró hiba vagy váratlan jégfolt, és nekik végük. Talán jobb is, hogy Kristín nem tudott vele jönni – Ari biztos aggódott volna érte, ha egyedül kell visszavezetnie ezen az úton.

Ahogy Kristínre gondolt, kellemetlen érzés fogta el. Miért nem vett ki szabadságot, hogy elkísérje? Olyan nagy kérés lett volna?

Ahogy Ari meglátta, hogy közelednek az alagúthoz, fellélegzett; mégiscsak ép bőrrel odaértek. A megkönnyebbülése azonban nem tartott sokáig. Korszerű, széles és jól kivilágított alagútra számított, ám egy igencsak sötét átjárón vezetett az útjuk. Egysávos volt, szűk, és látszott, hogy körülbelül negyven éve vájták a hegybe. Ráadásul itt-ott víz szivárgott az alagút belsejében. Arit hirtelen olyan érzés fogta el, amilyen emlékei szerint még soha: klausztrofóbia.

Behunyta a szemét, megpróbálta elhessegetni ezeket a gondolatokat.

Nem így akarta kezdeni az ismerkedést a kisvárossal. Két évig tervezett ott maradni, talán tovább is. Sokszor ment már át alagúton anélkül, hogy hasonló kellemetlen érzés kerítette volna a hatalmába. Talán nem is annyira az alagút, hanem a világtól elszigetelt fjord gondolata hatott rá így?

Megint kinyitotta a szemét, abban a pillanatban, amikor kiértek az alagút kanyarulatából a szabadba. Ari szíve lassabban vert. Egészen megnyugodott, amikor Tómas megszólalt:

– Üdvözöllek Siglufjörðurben, mester.

Szürkeség ült a város fölött, amikor leértek a fjordhoz. A borult ég és a kavargó hó miatt a hegyek nem tudták megmutatni pompás gyűrűjüket. A félhomályban a tarka tetejű házak is fakóbbá váltak, a kerteket és a legelőket vékony hóréteg borította.

Itt-ott fűcsomók kandikáltak ki a hóból: nem akartak belenyugodni a télbe.

A hegyek magasan és nyomasztóan tornyosultak föléjük.

– Kemény lesz a tél? – kérdezte váratlanul Ari, mintha meg akarna győződni arról, hogy valami pozitív vár rá. Lehet, hogy ez csak egy szokatlanul búskomor nap.

Tómas felnevetett a jöttment kérdésére, és mély basszus hangon válaszolt:

– Siglufjörðurben minden tél kemény.

Nem sokan jártak odakint, és az autóforgalom is csekély volt. Ari arra számított, hogy ilyenkor, déltájban már nagyobb az élet a városban.

– Milyen nyugodt minden – mondta, hogy megtörje a csendet. – A bankválság alighanem titeket is ugyanolyan rosszul érint, mint másokat.

– Bankválság? Nem tudok róla. A bankok összeomlása Reykjavíkot érinti, ide északra nem jut el… túl messze vagyunk – felelte Tómas, és bekanyarodott a központba, a városháza előtti térre. – Mi itt Siglufjörðurben a fellendülésből is kimaradtunk, úgyhogy ez a válság sem érint bennünket.

– Egyetértek – jegyezte meg Ari. – Nálunk, egyetemistáknál sem érződött a fellendülés.

– A mi válságunk a tenger felől érkezik – folytatta Tómas. – Annak idején persze komoly konjunktúra alakult ki itt, aztán a hering gyakorlatilag eltűnt. Mára sokkal kevesebben élnek itt, ezerkétszázan-ezerháromszázan.

– Nem sokakat bírságoltok meg gyorshajtás miatt, igaz? Alig látni pár autót az úton – jegyezte meg Ari.

– Ide figyelj – mondta Tómas komoly képpel –, ez a munka nem arról szól, hogy minél több embert megbírságoljunk. Éppen ellenkezőleg, ez egy kis település, és mi itt sokkal többek vagyunk egyszerű rendőröknél: tulajdonképpen az a lényeg, hogy ne bírságoljuk meg az embereket! Hamar rá fogsz jönni, hogy mi itt máshogy dolgozunk, mint a reykjavíkiak, itt nagyobb az összetartás. Majd beletanulsz, mester, ne aggódj.

Tómas befordult az Aðalgatára, a főutcára, ahol a nevéhez híven kis éttermek és boltok sorakoztak néhány régi és előkelő épület között, amelyeket a jelek szerint továbbra is lakóházként használtak.

– Te ott balra, az Eyrargatán fogsz lakni – mutatott oda Tómas, anélkül, hogy arra fordította volna a tekintetét. – De előbb elmegyünk a rendőrőrs előtt, hogy tudj tájékozódni.

Azzal jobbra kanyarodott, majd ismét jobbra az Aðalgatával párhuzamosan futó Gránugatára, és lassított.

– Benézzünk, vagy inkább menjünk előbb haza? – kérdezte barátságos hangon.

Haza?

Megint ez a kellemetlen érzés. Klausztrofóbia. Honvágy. Vajon valaha igazán az otthonának tudja majd tekinteni ezt a különös helyet az idegen fjord partján? Gondolatai Kristínre terelődtek, hogy vajon mit csinálhat most éppen… Reykjavíkban. Otthon.

– Talán jobb, ha elkezdek berendezkedni – felelte tétován.

Nem sokkal később megérkeztek az Eyrargatába. Tómas leparkolt egy régi családi ház előtt, amely néhány másik régi ház mellett állt.