Nővérek

Michelle Frances

részlet

Budapest, 2022

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Michelle Frances: Sisters

Copyright © Michelle Frances 2020
All rights reserved.

Hungarian translation © Goretity Franciska, 2022
© XXI. Század Kiadó, 2022

Cover images: women © OJO Images/Getty, all other images © Shutterstock
borítóterv © MACMILLAN PUBLISHERS INTERNATIONAL LIMITED
ISBN 978 963 568 223 2

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Tegyi Tímea
Előkészítés Török Judit
Korrektúra Harrach Judit
Elektronikus változat Ambrose Montanus

Prológus

2017 karácsonyestéje

Ellie a másnapra összekészített váltásnyi ruhával teli bőröndjével és ajándékokkal megrakodva leszállt a vonatról a redhilli vasútállomáson, és azonnal megcsapta a jeges fuvallaton át szitáló ónos eső. Vágott egy grimaszt, majd kasmírsálját szorosabban a nyakára tekerte, de nemcsak azért, hogy jobban melegítse, hanem azért is, nehogy tönkremenjen ebben az ítéletidőben. Hála az égnek, hogy megjutalmazta magát és megvette! Egy kisebb vagyonba került, de éppen az ilyen napokon bizonyult jó befektetésnek. Ha elutazott volna karácsonyra, ahogy azt nyáron is tette, amikor a harmincadik születésnapja alkalmából meglepte magát egy kéthetes vakációval, és elrepült a Maldív-szigetekre, akkor most egyáltalán nem lenne szüksége sálra. Ám a hitelkártyán már így is túl magasra rúgott a kiadások összege, olyannyira, hogy kezdett álmatlan éjszakákat okozni a lánynak. Korábban az volt a terve, hogy majd a fizetésemeléséből visszatörleszti, amikor felajánlják neki azt a tanári gyakornok állást az iskolában, ahol dolgozott. Ellie ehelyett még mindig a sebeit nyalogatta, mert az előző héten elutasították.

Felsóhajtott, amint a jegyét a beléptetőrendszer nyílásába dugta. Amikor elhagyta az állomást, végignézett a forgalmas úton, és mérlegelte, legyalogolja-e a húszpercnyi távot a gyerekkori otthonáig. Az ónos eső egyre kitartóbban szakadt, valósággal megtámadták a nagy, fagyott vízcseppek. A taxiállomáshoz ment, és beszállt az első kocsiba. Ott egye meg a fene az árát, ez most vészhelyzet!

Abby az órájára nézett. Késésben volt. Küldött az anyjának, Susannának egy bocsánatkérő üzenetet: bent kellett maradnia az irodában, hogy befejezzen pár jelentést. Igazából nem lett volna muszáj, de már annyira hozzászokott, hogy a teljes napot végigdolgozza, hogy szorongott, ha nem így tett. Ezt az érzést csak súlyosbította a tudat, hogy az anyjához megy karácsonyozni. Abby erre úgy tekintett, mint valami heroikus küzdelemre.

Az utóbbi pár évben mindig sikerült kibúvót találnia: többnyire valami üzleti útra hivatkozott, egyszer pedig, hogy ne bántsa meg az anyját, azt mondta, hogy a barátaitól kapott meghívást, míg valójában az egész napot egyedül töltötte a lakásán. Üzenetben kívántak egymásnak boldog karácsonyt. Ellie csinált az anyjával egy szelfit, amin papírkoronával a fejükön átkarolják egymást, és azt írták, hiányzik nekik. Abby ezt nem tartotta valószínűnek.

Ahogy Abby az anyja házához vezető úton lépkedett, meglátta az ismerős fekete kaput és az ablakokon kiszűrődő fényt. Tudta, hogy Ellie már ott van, az anyjukkal pletykálkodik egy pohár bor mellett, és konspirálóan összedugják a fejüket. Abby valahányszor belépett a szobába, úgy érezte, hogy elrontotta a szórakozásukat, és csak szemrehányóan megtűrik őt. Mindössze harminchat óra az egész, emlékeztette magát, és széles mosolyt erőltetett az arcára. Megnyomta a csengőt, és eltökélte magát, hogy igyekezni fog.

Kinyílt az ajtó, ám az anyja helyett Ellie fogadta. Röhejes volt, de Abby azonnal megalázottnak érezte magát: mintha az anyja még arra sem venné a fáradságot, hogy üdvözölje őt.

– Vizesnek tűnsz – mondta Ellie. Az ónos eső még mindig zuhogott Abbyre, ám Ellie-nek esze ágában sem volt félrehúzódni.

– Hát, akkor engedj be! – felelte Abby, majd belépett a házba, és lerázta magáról a kabátot.

– Meg kellene kérned anyát, hogy adjon neked kulcsot – jegyezte meg Ellie.

Abby nem gondolta, hogy ezt kellene tennie. Úgy tűnt, Ellie-nek már évek óta volt saját kulcsa, és még csak kérnie sem kellett.

A húga csak úgy ragyogott, mint mindig. Ellie odahajolt, hogy puszit adjon neki.

– Jó látni téged – mondta, és Abby érezte Ellie bőrének puha melegségét, beszívta a fényes, hullámos, szőke hajából áradó luxussampon illatát. Ezzel egy időben meglátta a tükörben vörös orrát és esőtől lelapult haját.

Kettejük közül mindig is Ellie volt az, aki vonzotta az emberek tekintetét. Azon ritka alkalmakkor, amikor együtt mentek el szórakozni, Abby folyton úgy érezte, Ellie árnyékában él. Ő volt a láthatatlan lány, míg a férfiak a húgát méhrajként dongták körül. Azt mondogatta magának, hogy mindez nem számít, és ezek a férfiak amúgy sem abból a fajtából valók, amilyet ő szeretne magának, ám amikor ez minden egyes alkalommal újra megtörtént, nem tudta megállni, hogy ne legyen ideges miatta. Meg aztán ott volt az eset, amikor Ellie jócskán átlépett egy határt, közvetlenül az után a hajókirándulás után. Abby érezte feltörni a fortyogó dühöt, ám a neheztelést gyorsan eldugta az agya egy hátsó szegletébe. Nem most volt itt az ideje, hogy régi sérelmeket hánytorgasson fel.

– Jó rég találkoztunk – mondta Ellie szárazon, és Abbynek azonnal eszébe ötlött, hogy a húga nemrég írt neki egy e-mailt, amiben elhívta vacsorázni egyik este. Abby próbált visszaemlékezni az összes konferenciára és értekezletre, amelyeken azóta részt vett, és azt gondolta, hogy ez valószínűleg valamikor ősszel lehetett. Az már hónapokkal ezelőtt volt, tudatosult benne, és némi bűntudatot érzett.

– Ah, Abby, hát te vagy az – mondta Susanna, amikor feltűnt a konyhából egy pohár borral a kezében.

Ki más lenne?, gondolta Abby.

– Szia, anya. Köszönjük, hogy vendégül látsz minket.

Susanna nagyvonalú gesztust tett a kezével.

– Ó, részemről az öröm. Tudjátok, hogy imádok a lányaimmal karácsonyozni. – Bár ezt az érzést rá is kiterjesztette, a szemkontaktust csak Ellie-vel vette fel, jegyezte meg magában Abby.

Töltöttek még bort, és egy bolti pásztorpite is előkerült a sütőből. Evés közben megosztották egymással az újságaikat. Ellie-nek volt egy kollégája, akit nem nagyon kedvelt, valami Zoe nevű nő, akit nemrég léptettek elő a gyakornoki tanári állásba.

– Mi a baj vele? – kérdezte Abby.

– Csupa céltudatosság és tervezés – mondta Ellie. – A tanítást nem lehet így beskatulyázni.

Abby titokban úgy gondolta, a céltudatosság jól hangzik, de rájött, túl keveset ért ehhez a szakmához.

– Ráadásul csak nagyon rövid időt töltött az iskolában… mindössze egy évet. Még nem érti a gyerekeket, legalábbis nem elég jól.

A húga nyilvánvalóan rosszkedvű volt. Abby úgy döntött, piszkálni kezdi.

– Neked kellett volna jelentkezned arra a munkára. Hiszen már évek óta tanársegédként dolgozol… És egy csomó órát saját kezűleg vezényelsz le, nem igaz? Biztosan sokkal több gyakorlatod van, mint ennek az új lánynak. Lefogadom, ha jelentkeztél volna az állásra, felmostad volna vele a padlót.

Csend lett. Abby felnézett a tányérjából, és meglátta, ahogy az anyja és a húga őt bámulják. Hirtelen leesett neki.

– Ó. Bocsánat, nem tudtam…

– Nem akartam e-mailben közölni – vetette oda Ellie szúrósan. – Sosem tudom, egyáltalán elolvasod-e őket.

Abbyt elöntötte a szégyen. Tudta, Ellie arra utal, hogy találkozniuk kellett volna. Sosem válaszolt neki.

– Sajnálom – szólalt meg. – A munka… változott egy s más – dadogta bizonytalanul. – Elfoglaltabb vagyok, mint általában.

– Miféle változásokra gondolsz? – kérdezte Susanna.

– Tessék?

– Azt mondtad, változott egy s más.

Ő változott, a fenébe is! Miért nem gondolta ezt végig, mielőtt kinyitotta azt a lepcses száját? Most megint mindketten őrá meredtek.

– Én… szóval, előléptettek.

– Ó, értem – mondta Ellie. – Hogyhogy előléptettek?

– Hát… igazgatóvá. – Abby tudta, hogy bocsánatkérően hangzik, és ez nyomta a szívét. A hetedik mennyországban érezte magát az új pozíciója miatt, amiért olyan keményen megdolgozott.

– Gratulálok – szólalt meg végül Ellie.

– Köszönöm.

– Igen, gratulálunk, Abby. Ez nagyszerű – mondta az anyja élénken. – Ki kér desszertet?

Abby tudta, hogy már nem gyerek, és nincs szüksége az anyja elismerésére, de mégis fájt. Mikor múlik el ez a fajta sóvárgás a szüleink elismerése után? Ezen tűnődött, amikor este az ágyban feküdt. Olyan kimerült volt, hogy ő ment aludni elsőnek. Bolond volt. Itt volt ő, egy sikeres cégvezető hatalmas fizetéssel, és mégsem tudott megszabadulni a gondolattól, hogy otthon ő legjobb esetben is csak második lehet. Ám még ennél is rosszabb volt, hogy ez még mindig ilyen mélyen meg tudta sebezni.

Tartalom

Prológus

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

Tíz

Tizenegy

Tizenkettő

Tizenhárom

Tizennégy

Tizenöt

Tizenhat

Tizenhét

Tizennyolc

Tizenkilenc

Húsz

Huszonegy

Huszonkettő

Huszonhárom

Huszonnégy

Huszonöt

Huszonhat

Huszonhét

Huszonnyolc

Huszonkilenc

Harminc

Harmincegy

Harminckettő

Harminchárom

Harmincnégy

Harmincöt

Harminchat

Harminchét

Harmincnyolc

Harminckilenc

Negyven

Negyvenegy

Negyvenkettő

Negyvenhárom

Negyvennégy

Negyvenöt

Negyvenhat

Negyvenhét

Negyvennyolc

Negyvenkilenc

Ötven

Ötvenegy

Ötvenkettő

Ötvenhárom

Ötvennégy

Ötvenöt

Ötvenhat

Ötvenhét

Ötvennyolc

Ötvenkilenc

Hatvan

Hatvanegy

Hatvankettő

Hatvanhárom

Hatvannégy

Hatvanöt

Hatvanhat

Hatvanhét

Hatvannyolc

Hatvankilenc

Hetven

Hetvenegy

Hetvenkettő

Hetvenhárom

Hetvennégy

Hetvenöt

Hetvenhat

Hetvenhét

Hetvennyolc

Hetvenkilenc

Nyolcvan

Nyolcvanegy

Nyolcvankettő

Nyolcvanhárom

Nyolcvannégy

Nyolcvanöt

Nyolcvanhat

Nyolcvanhét

Nyolcvannyolc

Nyolcvankilenc

Kilencven

Epilógus

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0