Copyright © 2024 Disney Enterprises, Inc.

All rights reserved.

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft. az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2026

1086 Budapest, Dankó u. 4-8.

www.disney.manokonyvek.hu

A kiadásért felel a kiadó ügyvezető igazgatója.

Minden jog fenntartva.

Szöveg © Serena Valentino

Borító © Jeffrey Thomas

Eredeti cím: Never, Never

Fordította © Halmai Gergely

Felelős szerkesztő: Csapody Kinga

Szerkesztette: Boczán Bea

Olvasószerkesztő: Aranyossyné Bondi Judit

ISBN 978-963-584-895-9

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

Tartalom

ELŐHANG A Tündérmesék könyvéből

1. FEJEZET A Goromba Varangy

2. FEJEZET Tengerre, Smee!

3. FEJEZET A tengeri szörny

4. FEJEZET Az árbóckosár

5. FEJEZET A ládikó

6. FEJEZET Az úszó temető

7. FEJEZET A Számtalan Királyság kalózai

8. FEJEZET A különös nővérek

9. FEJEZET A holt erdő úrnői

10. FEJEZET A különös nővérek

11. FEJEZET A ritkaságbolt

12. FEJEZET Irány Sohaország!

13. FEJEZET A szirének éneke

14. FEJEZET Tükrök és őrület

15. FEJEZET A torta

16. FEJEZET Az Elvágyódás Útvesztője

UTÓHANG

Drága olvasóimnak, szüntelen szeretetükért, támogatásukért s amiért ilyen lelkesedéssel fogadták e sorozatot. Jobban szeretlek benneteket, mint el tudnátok képzelni. Köszönöm.

A Tündérmesék könyvéből

James Hook kapitány

James Hook kapitány azt szeretné, ha mindenki úgy tudná, hogy ő a legbátrabb ember, aki valaha is kalózlobogó alatt hajózott. Mi azonban ismerjük az igazságot. Hisz belelátunk az emberek örökké változó szívébe, s mi írjuk a történeteiket. Mi vagyunk a különös nővérek; hatalmas boszorkányok, sorsok irányítói, s e Tündérmesék könyvének szerzői. Ha abban a sorrendben olvasod a történeteinket, ahogy meghagytuk, emlékezhettek, hogy már a köztes helyen tanyázunk, amely az élők birodalma s a fátylon túli világ közt található. S bár sok idő telt már el azóta, hogy a lányunk, Kirké feláldozta magát a Számtalan Királyságért, mi továbbra is be vagyunk zárva ide, s csak az egyik mágikus tükrünkben láthatjuk, mi folyik a külvilágban. Nem mintha szükségünk lenne rá, hisz e történetek a lelkünkbe vésődtek, hisz mi írtuk őket, s megtaláltuk a módját, hogyan befolyásolhassuk a Számtalan Királyság és az azon kívül eső országok lakóit. De eleget beszéltünk magunkról. Ez most James Hook kapitány története.

James nem mindig volt az az ember, aki manapság; akinek minden tervét meghiúsítják az Elveszett Fiúk, s csibész vezetőjük, Pán Péter lépten-nyomon túljár az eszén; vagy akinek mélyen gyökerező félelem lakik a szívében a veszedelmes krokodillal szemben, amelynek egy óra ketyeg a gyomrában. Belegondolni is hihetetlen, de James egykoron bátor lélek volt, s egyben a hét tenger egyik legrettegettebb kalóza is. Ezek a történetek azonban feledésbe merültek a Sohaországban történt szerencsétlen események után, amikor mindenki csak gyáva „felnőttként” tekintett rá. A mi történetünk arról szól, hogy mi történt Jamesszel, mielőtt Sohaországba ért volna, hiszen az ottani eseményeket már mindenki ismeri. Pán Péter és ősellensége, Hook kapitány kalandjai közszájon forognak, ám azt senki nem tudja, hogyan vált Jamesből Hook kapitány s hogyan tett szert erre a névre.

James nem kalóznak született. Londonban nőtt fel, egy nagyon is evilági, varázstalan országban. Egy arisztokrata házaspár gyermeke volt, még jóval Lady Tremaine és Szörnyella de Frász ideje előtt, bár ő is hozzájuk hasonló neveltetést kapott. Mint láthatjátok, az utóbbi három bejegyzés a Tündérmesék könyvében nem előre-, inkább visszafelé halad az időben, de mint hamarosan megtudjátok, az idő mit sem jelent a mágikus országokban, s még kevésbé azok számára, akik olyan földeken uralkodnak, amelyet a varázslat még a holt erdő fáinál is sűrűbben sző be.

Az úri családok gyermekeinek többségéhez hasonlóan Jamest is javarészt egy nevelőnő gondjaira bízták, aki a gyermek minden szükségletéről gondoskodott. Ám egy nap az egyik sétájuk alkalmával James dadusának elkalandozott a figyelme, s mire visszatért, James eltűnt a babakocsijából (gyerekkocsinak is mondhatjuk, a más tájakról érkezettek kedvéért).

Képzelhetitek, James eltűnése micsoda pánikot keltett a családjában. A kis James hat teljes napon át nem került meg. A szülei számára ez a hat nap maga volt a pokol. Ám James életének minden szempontból ez volt a legjobb hat napja, s emellett a későbbiekben is kitartott.

Amióta csak elkezdtük lejegyezni a történeteket a Tündérmesék könyvében, az egyik legelbűvölőbb dolog, amit Londonról megtudtunk, az, hogy gyakran kerül kapcsolatba más világok mágiájával. Például, ha egy kisfiú kiesik a babakocsijából Londonban, rögtön egy Sohaország nevű helyre kerül. S ha a szülei hét napon belül nem jutnak a nyomára, akkor ott is marad, s mindörökre Elveszett Fiúvá válik.

Számunkra ez persze logikusnak tűnik, hisz ki más viselné a kisfiúk gondját? Tündérhon tündérei aligha, hiszen ők leginkább csak a fiatal lányokra figyelnek (kivéve a Kék tündért, de ő több szempontból is kivételes), nekünk, boszorkányoknak pedig szintén nincs időnk holmi koszos kiskölykökre vigyázni. Valószínűleg ezért is dönthetett úgy a Tündérek Tanácsa, hogy egyik rakoncátlan tagjukat, a Csingiling nevű barkácstündért küldik el, hogy vigyázzon az Elveszett Fiúkra Sohaországban. Ezzel két legyet ütöttek egy csapásra: a Tündérek Tanácsa felügyeletet biztosított a kis bajkeverők számára, akik nem akartak felnőni, s egyben maguk is megszabadultak egy olyan tündértől, akit a Tündérkeresztanya vagy a három jó tündér nem kedvelt. Ez nem példátlan dolog arrafelé, ahogy korábban már olvashattad, vagy olvashatod e kódex korábbi lapjain, ha úgy döntesz, hogy utánanézel. De ne vesztegessük a szót a Tündérkeresztanyára meg a hozzá hasonlókra. Figyelmünket fordítsuk inkább Jamesre s a küldetésére, hogy megtalálja Sohaországot.

Sohaország a mi számunkra jelentéktelen hely volt, telis-tele rosszindulatú és eszetlen fiúkkal, akik sohasem akartak felnőni – s ez valahogy sikerült is nekik. Amennyire tudjuk, a hely mágiája mindössze eddig terjed, leszámítva persze Csingiling tündérporát, így különösebben nem számított, hogy a Tündérek Tanácsa megtiltotta, hogy odamenjünk. Ám amikor James felkeltette az érdeklődésünket, mi is felfigyeltünk jobbról a második csillagra, s onnan tovább.

Képzelhetitek, mennyire tetszett Sohaország az ifjú Jamesnek.

Miután kiesett a babakocsijából Londonban, hat napot töltött Sohaországban. A hely számtalan remek kalandot kínált, ahol állatbőrökbe öltözve rohangálhatott, s mindenféle hasonló sületlenséget művelhetett az Elveszett Fiúk közt. Ez sokkal inkább a kedvére volt, mint a londoni élete az unalmas dadájával. Akár élete végéig is boldogan eléldegélt volna itt, ám sajnálatos módon a hatodik napon a szülei rátaláltak és hazavitték. Ha csak még egy napig nem kerül meg, Sohaország magába fogadja, s örökké Elveszett Fiú maradhatott volna. Ám az ő végzete az volt, hogy felnőjön.

James soha nem tudta magát túltenni azon, hogy otthagyta Sohaországot. Emlékképei az ottani életéről és a kalandjairól vele maradtak, s elkísérték egészen felnőttkoráig, amikorra valósággal a megszállottjuk lett. Élete céljának tette meg, hogy visszatérjen Sohaországba, és soha nem adta fel a kutatást.

Ahogy egyre nőtt, James megfogadta, hogy mindent felkutat e mágikus helyről és az oda vezető útról, ám Sohaország titkai továbbra is elérhetetlenek maradtak számára. Nem talált mást, csak mendemondákat, amelyek leginkább gyerekmeséknek tűntek, s Pán Péter kalandjairól szóltak. James mindig úgy érezte, ezeknek az ő kalandjainak kellett volna lennie, s igazságtalanul fosztották meg őt tőlük, amikor megtalálták és hazavitték. S amikor már-már feladta a reményt, hogy valaha is rátalál Sohaországra, egyszerre, mintegy varázsütésre James kalóztörténetekre lelt apja könyvtárának polcain. Roppantul izgatták a fantáziáját ezek a marcona kalózok, akik állítólag titokzatos, varázslatos tájakra hajóztak el. Csakhamar elbűvölték e bátor tengerészekről szóló történetek, akik keresztbe-kasul átszelték az óceánokat, hogy kincsekre és kalandokra leljenek e világban s azon túl.

James szüleinek ez persze nem tetszett, hiszen ők rendes úriembert akartak faragni a fiukból. A legjobb iskolákba járatták; előbb Etonbe, majd a Balliol College-ba, Oxfordba. Amikor pedig elvégezte az iskoláit, azt várták tőle, hogy talál magának egy vagyonos ifjú hölgyet, s megházasodik. Ahogy a nemes családok többségére, a megfelelő anyagi háttér hiányában James szüleire is nagy terhet rótt jókora birtokuk fenntartása. Persze odáig nem süllyedtek, hogy maguk is dolgozni kezdjenek, így egyetlen lehetőségük az maradt, hogy a fiuk elveszi egy vagyonos család lányát, s így megmenti a családi birtokot. Csakhogy Jamesnek más tervei voltak. Ő kalóz akart lenni.

Minden elérhető könyvet elolvasott a kalózokról s a hajóikról, és azt tűzte ki céljául, hogy végül a legdörzsöltebb kalózt is lenyűgözhesse majd a térképészet, a navigáció, a hajók kötélzete, a fegyverek és a rangfokozatok területén szerzett tudásával, s hőstetteik és kalandjaik olvasgatása közben persze megismerkedett alantas és fondorlatos módszereikkel is. Az Etonben és Oxfordban töltött évek kedveztek e kutatásnak. Még fiatalkorában elolvasott mindent a témában, amit apja könyvtárában talált, s az iskoláiban örömmel fogadta az előtte feltáruló hatalmas könyvtárak végtelen anyagát is. S volt még egy dolog, amit James az iskolái és a szüntelen olvasgatás mellett némileg váratlanul kitanult. Első osztályú mesélővé vált; szinte bármely témában képes volt magabiztosan megnyilatkozni, hiszen kijelentéseit mindig alá tudta támasztani a számtalan könyvben olvasott tények valamelyikével. Más szóval remek előadó volt, s ez büszkeséggel töltötte el. Minél többet olvasott a kalózokról, annál biztosabb volt benne, hogy ha valaki, hát egy kalóz egészen biztosan útba tudná igazítani Sohaország felé. Senki mást nem ismert, aki náluk többet látott volna a világból vagy több érdekes emberrel találkozott volna. Arra azonban ő sem számított, hogy kalandjai során végül még a Számtalan Királyságba, erre a semmihez sem hasonlítható, varázslatos helyre is elvetődik majd… de ne szaladjunk ennyire előre.

James igazi kalandja azon az estén kezdődött, amikor megszerezte a diplomáját a Balliol College-ban. A családjának meg sem kellett volna lepődnie, amikor az inasuk behozta James búcsúlevelét, amelyet a hálószobájában hagyott egy halom, kalózokról szóló könyv mellett – mégis döbbenten és elképedve szembesültek a ténnyel. Csak az inas nem lepődött meg, ő jól ismerte James igazi természetét egészen kisfiú kora óta.

Amikor James apja felolvasta a levelet, James anyja kis híján elájult, majd – igazi arisztokratához illően – hosszú hetekre ágynak esett összetört szívvel, amiért egyetlen fia képes volt ekkora szégyent hozni a családra.

Drága mama és papa,

Ma igazi hivatásom után indulok. Mire ezt olvassátok, már remélhetőleg úton leszek, hogy beteljesítsem az álmomat, s dacoljak a veszedelmes tengerekkel és még veszedelmesebb ellenfelekkel, míg csak a tünékeny Sohaország nyomára nem lelek, ahová, úgy érzem, valójában tartozom. Szívem mélyén igyekszem nem neheztelni rátok, amiért visszahoztatok, mielőtt magam is Elveszett Fiúvá válhattam volna ott. Emlékeztetnem kell magamat, hogy csak az irántam érzett szeretet miatt tettetek így; mégis, képtelen vagyok azt az életet élni, amelyet kijelöltetek számomra. Remélem megértitek, hogy nem hagytalak magatokra benneteket, s nem bújok ki a családunk iránti kötelességek alól sem. Megtaláltam a módját, hogy azt az életet éljem, amit akarok, miközben az irántatok való kötelességeimet is teljesítem. Kalóznak állok. Biztosíthatlak benneteket, hogy a zsákmányomat rendben hazaküldöm nektek, amíg csak a tengereket járom Sohaország után kutatva.

Maradok tisztelettel:

James