Aszlányi Károly

„Nem vagyok fontos! – fenét."

Összegyűjtött novellák, versek, cikkek

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

NOVELLÁK

A HÓEMBER

Akkor egy keménynevű északi fővárosban laktam, az ötödik emeleten. Decemberben elvesztettem a lakásomat. Erős hó esett. A hómunkák azonban nem jövedelmeztek annyit, mint máskor, igen sok volt az alkalmi jelentkező. Később nem is kellett lapátolnom, nagyobb fordítást kaptam az egyetemen, ez könnyebb munka volt és jobban fizették. Így elmentem lakást keresni.

Kroon pékhez a harmadik napon kerültem, sok sikertelen kísérlet után. Megnéztem a szobát, ők megnéztek engem. – Magyar diák – mondták – jól van. Én meg fáradt voltam már, hát megegyeztünk.

Az első éjjelen mélyen aludtam. Reggel csiripelés, kukurikú, háp-háp és dühös ugatás vert fel. A pékné bekopogott, hogy ne haragudjak, de az ura állatokat tart, mit csináljon, ha már ilyen emberrel verte meg az isten. De nem ezt akarta mondani, hanem takarítani szeretne. Bejött.

– Mert én egész nap nem vagyok itthon. A kemencénél vagyok. Én csinálok mindent, a férjem a kukacokat eteti. A lányom irodába jár, szegény. Nem élet ez, kérem szépen.

De nem ezt akarta mondani.

Amíg a párnákat csapkodta, az ablaknál álltam. Ferde, piszkosfehér tűzfalakra nyílott ez az ablak. Meg nyomorék utcákra. Tél volt, csengős, takaros szánok sisteregtek a lucsokban és enyhe égésszag terjengett mindenfele. A tűzfalakon nagy, vizes foltok és egy-egy rikító hirdetés. Kéményekből szürke füstcsóvácskák nyújtózkodtak; a hó, mint csillogó porcukor ropogott a háztetőkön, ha elment fölöttük a tengeri sós szél. A pörkölődött kozmás szag mind erősebb lett, a leheletem mindig fehérebb, a nap kisütött, a hideg mégse enyhült. Egyik ablakban polcokon pirosló befőtteket láttam.

Az asszony régen elment, mire megfordultam. Talán köszönt is időközben. Elrendezgettem az íróasztalomat, amelyen két ív papíros és egy ferde cipősarok feküdt. A szoba egészben véve kellemes benyomást keltett, fehér volt és meleg, a kályha felfújta magát és torkaszakadtából duruzsolt. Mögötte különben sötétebb volt a fal, a koromtól, vagy a meleg miatt. Hallgatóztam az üvegajtó függönye mögött, unalomból és kíváncsiságból, de egy darabig nem hallottam mást, mint egy papagáj egyhangú kiáltozását. Azt mondta:

– Az apád istenit! Az apád istenit!

Később borízű basszus torkolta le a kedélyes madarat. Kroon lehetett, a pék.

– Kuss, Waldemár, kuss. Nesze. Na, neked is.

Erre éktelen ricsaj keletkezett, az öreg szöszmötölt, krákogott és nevükön szólította az állatokat.

– Ide egy, oda egy – mondta. Néha kiböffentette, hogy: Waldemár, kuss. Pedig az már régen hallgatott. Mind hallgattak már, csak ő beszélt, a pék. Amikor félretoltam a függönyt, láttam a pálinkásflaskót az ölében.

– Ne, a víziló, olyan vagy, mint egy víziló, Caesár. Olyan vagy, mint egy víziló, Caesár. Víziló vagy, Caesár. Te víziló, olyan vagy, mint egy kutya, Caesár. Te víziló.

Nagyon sok ketrecet láttam odabenn és egy nagy kalitkát, meg akváriumot, hallal és hüllőkkel. De még a délelőtt folyamán – pénteki nap volt – nagy sikoltozás verte föl a szobát. A tört szavakból annyit hámoztam ki, hogy Kroon pék kilopózott a konyhába, ahol a lánya a piacról hozott, sóval hintett, kopasz, háromnegyed halat az asztalon hagyta egy percre, a pék felkapta és beletette az aquáriumába. A lánynak kellemes, csipogó hangja volt, szőke lehetett a hangja szerint. És szép. A halat alig tudták kihúzni és az aquárium vizét is fel kellett frissíteni. De mi közöm nekem mindezekhez.

*

Érdekes alak volt Kroon pék, mondhatom. És a famíliája. Az asszony este jött haza fáradtan és szitkozódva, a lány valami irodába járt, ha járt, délután – és mindkettőjük megrontója – így mondta Kroonné takarítás közben – azalatt itthon ült a halas bödönök és békák között. „Ah, ah."

De hát egy este nagy verekedés lett a csöndes áskálódásból. Szentkarácsony előtti éjjel történt. Szenteste elmúlt, mint a többi. Künn fehéren világítottak a hóval fölös háztetők. Az ember gyertyákat képzelt a sötétbe, színes gyertyákat. És fából faragott Jézust. De mellettem becsaptak egy ajtót.

– Igenis el fog menni az éjféli misére – mondta hangosan Kroonné. – Annak a lánynak nem lehet mindent megtiltani. Inkább dolgoznál, te vén szamár. És add oda azt a kendőt a halakról. Az az én kendőm. Nem fognak tüdőgyulladást kapni a halak. És ha kapnak a halak?! A fene egye meg a halakat.

– Ronda bestia – dörmögte Kroon. A lány szipákolt még egy kicsit, aztán elment. A kendővel. Kroonné becsapta az ajtót. A pék nehézkesen felállt és bekopogott hozzám.

Most láttam először szemtől-szembe. Nagy, szomorú vizes szemei voltak, vörös orra, mint egy paradicsom, a kezében óriási pálinkás üveg. Tántorgott, a pálinkából jócskán hiányzott már.

– Na, uram – mondta – a fene egye meg a ronda bestiát. Na, látja, uram. Na, látja.

Hellyel kínáltam meg, leült. A zsebéből kihúzott egy vizespoharat. Én elhoztam az enyémet a mosdóasztalról és melléállítottam. Töltött. Eres, reszkető keze volt.

– Na, uram, tényleg, igyon – morogta. – Mert ez pálinka, uram. Ez nem asszony és nem ember. Ez pálinka.

Ittunk. Jó erős volt, tiszta.

– Látja, őszintén szólva, uram, engem megcsalt a feleségem, már lány korában megcsalt. És a Karl Berger is becsapott, a liszttel, pedig a barátom, ahogy mondják. És minden szobaúr elmegy tőlünk. A feleségem azt mondja, én miattam. De a halak és a madarak nem mennek el tőlem. Az biztos, hehe. A halak nem.

– Mert be vannak zárva, Kroon úr – mondtam csöndesen. Muszáj megmondani a valóságot – gondoltam. De nem használt.

– Mert… be vannak – bámult ingadozó szempillákkal. – Mert be vannak zár… Hát látja, uram, ez az. Éppen ez az. Mert mért vannak bezárva? Hogy el ne menjenek. Télen. Mert azt mondom, hogy a telet nem lehetne kibírni halak és éneklő madarak nélkül. Azt mondom.

– És nyáron mit csinál velük?

– Nyáron? Eleresztem őket, uram. Mind eleresztem őket.

És éneklővé vált a hangja:

– Mert nyáron kimegyek a mezőre, a mezőre, a mezőre. A mezőn van állat, állat és virág, virág. Uram, az erdőre is kimegyek, uram, de az emberek utálatosak. Tessék parancsolni, hehe.

Töltött. A tavaszról szólva, még jobban reszketett a keze és lecsuklott a szája. Szép távoli dolgokba nézett és fenyők nőttek a szemében, sudár öröm. Kroon pék boldog lehetett.

– Igen, a ronda bestia nem szereti az állatokat. Hát látta, őszintén szólva, uram. Hát látta. De tessék parancsolni. Csak pálinka.

Töltött. Ment az, mint a limonádé, lefele. Jófajta volt és hideg, kemény idő hozzá. Valami szél járt egyik tetőről a másikra, kergette a lazább hópelyheket. Valahol zongoráztak és énekeltek.

– Az erdőre, az erdőre, az erdőre – motyogta Kroon pék, leengedte a fejét és hunyókált. – De az emberek utálatosak, uram, az emberek. Az emberek, brr.

Hosszú csönd volt, aztán felkelt a bolondos pék és kiment. Hogy majd egyszer nézzem meg az állatokat.

Már ágyban feküdtem, amikor visszajött.

– Uram, csak azt akarom mondani, ne hallgasson arra, amit a feleségem mond rólam, meg a házbeliek. Ők bolondságnak mondják, ha valaki szereti az állatokat, meg a virágot. Uram, az asszonyok ezt nem értik. Én idealista vagyok, de csak a férfiak lehetnek idealisták, ezt én személyesen tudom, uram. Személyesen tudom. De ők kinevetnek engem.

Kövér könnycsepp ült a szemében. Megnyugtattam, hogy nem hallgatok senkire, így elment, a pálinkát magával vitte.

*

Egy reggel hátamra vettem a sítalpakat és elindultam a hegyekbe. Rendszer, cél nélkül is szívesen kószáltam a havon és volt nap, hogy kétszer kerültem az ezer méter fölé, ebéd előtt. Az országúton valami lány szaladt előttem, hóna alatt aktatáska, látszott, hogy irodából jön, vagy oda megy. Hátrafordult és gyorsabban lökte magát előre.

Nagy fehér lapok összevissza hevertek egymáson: csupa behavazott dombhát. De jobbra ösvény vitt a hegyekbe. Letértem az országútról és csakhamar meggondolta magát az iménti lány is, utánam jött.

– Hova jutunk erre – kérdezte bizalmasan.

Megmondtam a hegy nevét és a magasságot. Ő még nincsen ilyen nagyobb túrához szokva, de megkísérelné. Szőke volt és finom, de merész, erős szája mást mutatott. Egész úton csacsogott és fenyőfát akart látni.

– Az minden nagy hegyen van – mondta. Tehát reméli, itt is lesz. Egyébként szereti a természetet és a Welhagen és Co.-nál van alkalmazásban. De mért hallgat – mondta.

– Ó, nem is tudom, miért – feleltem. Az érdekesebb, amit ő mond.

– Igen, ezt szokták mondani más fiúk is. A fiúk, úgy látszik, mind egyformák. Egyébként szeret táncolni, ha jó táncosa van. Szereti a természetet és a Welhagen & Co.-nál van alkalmazásban. De ezt már mondta is talán.

Nyolcszáz méternél már kevesebbet beszélt és erősen szuszogott. Ezerkettőszáztól a menedékházig karomban vittem a talpakat és a lányt. Üres szobát kaptunk, ahol ebédet főztem, mert künn havazni kezdett és nem lehetett visszafordulni.

– Hogy van – kérdeztem különösebb kíváncsiság nélkül. Mivel nem nyitotta fel a szemeit, még egyszer kérdeztem. A mellére mutatott, nézzem meg, dobog-e a szíve. Nem néztem meg, mert biztos voltam benne, hogy dobog.

De ő kigombolta a „Windjacket" és a szvettert és odatartotta mellét a fülemnek. Megcsókoltam, mire ijedten mosolygott. Amikor vízért akartam menni, kért, hogy fektessem le. Levettem róla a kamásnit, a nehéz csizmákat, a vastag térdnadrágot. Szép lába volt, erős, mint a fiatal csikóé. Künn erősebben havazott és ő a mellemre bújt. Hogy nem szokott-e összedűlni egy ilyen menedékház. Nem, akkor nem fél. Szőke haja a vállamon folydogált, különös, jó esőszaga volt. Fázott, hát lefektettem. Kért, hogy csókoljam meg a mellét, úgy, mint az elébb, de didergett, amikor megtettem. Talán még egyszer, vagy még többször, akkor nem fog fázni. Még soha, senki nem látta a mellét, pedig szép melle van, ugye? Édes riadalommal fogadta az ölelést és miután kisírta magát, felült az ágyban és elmondta, hogy szereti a természetet, a Welhagen & Co.-nál van alkalmazva és hogy Kroon pék leánya, ha érdekel.

– Dehogy érdekel – gondoltam magamban –, hogy kicsoda. De megcsókoltam szőke haját, olyan puha volt, mint a vaj.

*

A tűzfalakról kezdett leválni az elázott vakolat, a tetőkön mállott a hó, a város izgett-mozgott és egyéb jele is volt a tavasznak. Az öreg Kroon elolvadt a közeledtére, mint egy marék hó.

Minduntalan ellágyult és hangosan beszélgetett az állataival. Éjjel gyakran hallottam ágyában énekelni, hosszú, elnyújtott hangon, az erdőről és egy bizonyos mosóné által ellopott tengerimalacról, amelynek nemsokára kölyke lett volna, egy kölyke, két kölyke, sok kölyke. Kroonné panaszkodott is reggelenként:

– Minden évben így van, kérem. Télen még csak csöndes, ide néz, oda néz, az üzletbe is lejárogat, de kérném, ahogy kitavaszodik, megbolondul, nem lehet semmire használni, én nem értem ezt, talán tetszett már ilyesmiről hallani, mert én nem hallottam még ilyesmiről eddig, de hát most, ha már az isten ilyen emberrel vert meg kérem, muszáj ezen csodálkozni az embernek, ugyebár.

Tényleg, minél inkább eltakarodott a hó, annál többet maradozott el az öreg. Mondják, mezőn jár és énekel, de voltak, akik legelni látták és még sok egyebet. De ez csak szóbeszéd volt, azt hiszem.

Egy vasárnap délután kimentünk a Királyi Kertbe, a pálmaházat és az új állatseregletet megnézni. Kroon, az asszony, a lánya és én. Az öreg napokkal előbb nem tudta, hova legyen az örömtől és kíváncsiságtól, ha a vasárnapra gondolt. Mindenkivel megvitatta az esélyeket, lesz-e oroszlán és hány elefánt és sokszor mondta, szopogatta ezt a szót: elefánt, ellefánk, mint a cukrot. Ünneplőbe vágta magát, az asszony azért is egyszerű ruhába, de Hela, a lányuk, színes, mint egy elemista festmény. Szőke haja vadul repdesett és szeme is alig fért az üregébe.

A pálmaházban megállt a pék, ünnepélyesen levette a kalapját és felnézett a pálmákra. Hosszú, zöld lett az arca, mintha a tetőig nyúlt volna, szemei majd kiugrottak az elragadtatástól. Kroonné nagyon unatkozott, Hela a karomba csimpaszkodva nevetett mindenen. A körülállók félretolták a péket, aki morogva nézett utánuk. Minden pálma előtt félórát állott, és amikor a felesége türelmetlenkedni kezdett, dühösen mondta nekem:

– Hát látja, uram. Hát látja. Ronda bestia.

Kroonné elfordult, Hela hangosan kacagott, mint egy campanile. És átmentünk az állatokhoz.

– A fene egye meg a sok ronda férget – mondta Kroonné rezignáltan. Kroon mindig izgatottabb lett, a kutyákat figyelemre sem méltatta, és amikor megtudta, hogy a következő ketrecben már oroszlánok laknak, elszaladt és elvesztettük szem elől. Leültünk egy sörcsarnok elé. Sokszínű fecsegő tömeg kellette magát előttünk, két rakoncátlan kölyök tervszerűen belerúgott a járókelők sípcsontjába, egy dada cuppogott és valaki eltört egy üveget. Egy luftballon elszabadult. Vásári rézkakasok trombitáltak a gyerekek szájában. Az asztal alatt megfogtam Hela kezét és ez jó volt. Egymásra néztünk, sose tudta megállni könny nélkül, ha komolyan néztem rá. Már négy hónapja, hogy az enyém lett a menedékházban és azóta sokkal szebb, öntudatosabb. Szeme elmélyült és gazdagabb lett. A melle kemény és formás. Szép volt. Büszke voltam. Tavasz volt.

– Nahát, az a tigris – ujjongott Kroon, amint visszaérkezett, – ha láttátok volna és az a fóka! Úgy bőgött, mint egy bornyú. Bizonyisten, úgy bőgött, mint egy bornyú. Ha láttátok volna. De ti leültök sörözni.

Nem lehetett elhallgattatni. Kézen fogva vezettük haza, közben is mindenütt állatokat szimatolt. Még hetekig erről beszélt, a pálmáról, a tigrisről és a fókáról, „aki" úgy bőgött, mint egy bornyú, egészen úgy.

*

A másik kiadó szobájuk eddig üresen állott. Most lakója akadt. A lakó, Katalin Helle, diáklány volt, még hozzá ugyanazon a fakultáson, amellyel nekem volt valami gyönge kapcsolatom. De úgy látszik ez kevéssé érdekelte, hetekig nem láttam a színét sem. Egyszer, a kapu alatt, pillanatokig. Komoly, gőgös és nyúlánk volt.