Gubis Éva

Más halak

– szemelvények –

KALLIGRAM
2025

A szerző a mű megírásának idején a Petőfi Irodalmi Múzeum Móricz Zsigmond-ösztöndíjasa volt

A kötet megjelenését a Kisebbségi Kulturális Alap támogatta

Realizované s finančnou podporou Fondu na podporu kultúry národnostných menšín

Bázis-könyvek 37.

Copyright © Gubis Éva, 2023
ISBN 978 963 468 483 1

Ezek már más halak

Összehajtja a strandruháját, a szandáljára teszi, rá a napszemüveget, kalapot, a kupac tetejére a tiszta fürdőlepedőt, ez fog kelleni először. Az egész kis csomagot a padra emeli, nehogy ellepjék a hangyák, és megindul a tó felé a lépcsőn. Négy órát beszéltek meg telefonon, addig úszik egyet. Mielőtt belépne a vízbe, visszanéz a ruháira. Büszke rá, milyen szépen tud hajtogatni, a holmija tömör, négyszögletű csomagba origamizva fekszik a padon. Besétál combtőig a vízbe, és vár.

A lábujjait apró halak szopogatják, elmosolyodik, hagyja. Ugyanígy állt, talán ugyanitt, mikor az anyja a bátyját tanította úszni, és ugyanígy szopogatták a lábujját, de ezek már más halak. Az anyja ráparancsolt, ne mozduljon, itt még leér a lába. Ő rendes lány volt, nem mozdult. Még a lábujjaival sem. A bátyja először úszta át a Sóderost, oda és vissza. Amikor visszaértek, mind nagyon örültek, az apja kilőtte a bátyját, az összekulcsolt tenyerébe kellett állni, visszaszámolni, és utána ellökni magad, repülni. Háromra vagy ’romra, örök vita. A mély víz felé lőtte ki, pedig arra előtte soha. A bátyja visszaúszott, tovább ünnepeltek. Ő titokban annak is örült, hogy végre megmozdulhat, rázta az öklét a levegőben, mint egy szurkoló, a víz alatt kisebb gödröt taposott magának, úgy járt a lába.

Direkt a szezon elején jött haza, úgy időzítette, hogy vattapamacs hulljon a nyárfáról. És jól számolt – többnyire jól számol −, minden díszlet és kellék úgy várta, ahogy eltervezte. Nosztalgikus nyári hógömb a strand. A Sóderos. Gyerekkora helyszíne, így szokta mondani, ha barátoknak mesél, vagy a pszichológusnak. Gyerekkorom varázslatos helyszíne. Boldog gyerekkorom volt. Lehajol, először csuklóig engedi kezét a vízbe, aztán könyékhajlatig. Kiegyenesedik, vizet lötyböl a hasára, egy marék vizet a mellkasára emel, nedves kezével végül a tarkóját tapogatja át. Így tanította az anyja, a hajlatokra, az érzékeny területekre, utána könnyebb beleengedni magad. Így nem kapsz szívrohamot. A strandbüfében megszólal a Lambada. Ez már sok, tényleg túlzás, mintha meg volna rendezve. Ellöki magát a medertől.

Minden harmadik tempó után lebukik, víz alatt kettő, így lemossa a hajára, arcára tapadt nyárfatermést. Nyitva tartja a szemét a víz alatt is, nem bír betelni a Sóderos zöldjével. Próbálja felidézni, hogy a Lambada klipjében van-e gyümölcskosár az énekesnő fején. Valamiért úgy rémlik, hogy van. Gyönyörű brazil nő, kreol bőr, gömbölyűség, szikrázó mosoly. Talán mikrofon a kezében, és gyümölcsök, egy egész kompozíció a fején. Gyorsan átér a túlpartra, hitetlenkedve néz vissza. Csak kétszer ennyi idő volt, míg szopogatták a halak a lábujját. Talán picivel több, a bátyja biztos lassan úszott kezdőként. Akkor is, csalódott. Neki örökkévalóságnak tűnt, hősnek érezte magát, mert az anyja azt mondta. Hős vagy, a karjába vette, és megforgatta a vízben. A lába apró örvényeket sodort köréjük.

Mikor bármelyik ember megmozdítaná a lábujját, nem is akaratlagosan, csak úgy, zsigerből, ő olyankor se mozdul. És nemcsak a lábujjával tudja ezt csinálni, hanem a gesztusaival, mimikájával. Mindenestül mozdulatlan. Rosszallóan szokta figyelni a jelnyelvet beszélőket. Minden hangot, minden jelentést az arcukkal, kezükkel is mutatnak. Érti, persze, erre van szükség, hogy kommunikálni tudjanak, na de ennyire ordenáré módon. Ő inkább magára maradna, mint hogy ezt vállalja. Erre a pszichológusa mosolyogva ingatta a fejét, de nem érdekli, nem tud nem erényként tekinteni a mozdulatlanságára.

Most nem látja senki. Széttárja lábujjait, mint a pedikűrösnél, mikor beakasztja lábujjközeibe a négyágú, rózsaszín párnácskát. Először bedugja őket a sóderbe, itt a túlparton finom szemcsés, már-már homokot markol a talpával. Aztán egymástól függetlenül próbálja mozgatni őket, csak a nagylábujját lehet külön, a többi együtt mozog. Nem felszabadító. Próbál eggyel vadabbat, a Lambada lépéseit járja, kezével is köröz a víz alatt, szinkronban a csípőjével, a klipben úgy csinálták, a kisfiú meg a kislány. Hatévesen úgy táncoltak, mint a versenytáncosok. Neki is volt lambadaszoknyája. Látja maga előtt a lányokat az oviban, ahogy pörögnek, de nem tudja felidézni, egyszerűen nem emlékszik, hogy ő forgott-e. Úgy dönt, forgott. Úgy dönt, volt gyümölcs az énekesnő fején. Elindítja a mozdulatot, hogy kipróbálja, hogy perdüljön egyet, de aztán mégsem. Az már sok volna. Így is barnára kavarta maga körül a Sóderos vizét.

Visszafelé nem bukik a víz alá, így lassabb, szeretné, hogy tovább tartson a hossz. Annál nagyobb hős volt. A bójánál a hátára dől, lehunyja a szemét, nagy levegőt vesz. Megint a Lambada szól, ez feldühíti, nem bírja egyenletesen tartani a légzését, muszáj kézzel-lábbal rúgnia a vizet, hogy ne merüljön el. Ebből nem lesz lebegés. Kifelé indul, a bója után három tempóval már leér a lába.

A hosszú betonlépcsőn az apja jön szembe. Ő is korábban ért ide. Ugyanaz az úszónadrág, mint a családi fényképeken, a mellszőrzete ősz. Zavartan mosolyog, egy lány tűnik elő a háta mögül. Bemutatom Zsuzsikát. Zsuzsika szép. Önkéntelenül dobja ki az agya a korkülönbséget, pillanatok alatt, ahogy a kasszagép csönget − huszonöt. Nagyjából huszonöt évvel lehet fiatalabb az apjánál. Még ő is idősebb Zsuzsikánál, ez is átfut az agyán valami késéssel, ahogy villámlás után a dörgés. Kezet fognak. Szia. Bemutatkozik, csak a keresztnevét mondja ő is. A lány mosolyog, vakító mosoly, mint az énekesnőnek, épp csak gyümölcskosár nincs a fején. A törülközője felé mutat a padon, a csomag láttán kicsit lenyugszik, és vizet csavar a hajából. Most már indulhat tovább. Simít az arcán, csak pár szál nyárfatermés ragadt a szemöldökébe és a bajuszpihéi közé, nem lehet vészes. A mosolyt is érzi még az arcán, azon is végigsimít, nem mozdult el, minden rendben.

Az ő latorjai

Lassan tért magához a sokkból, tudata kezdett kitisztulni. Szokatlanul világos és kínosan tiszta helyen találta magát. Fehér zománcos falak mentén úszott, a monoton körök megnyugtatták. Mint gyerekek a mesekockát, úgy rakta össze fejében az építőelemeket. Van a kád, fehér meder, megtöltve addig vízzel, hogy ő gond nélkül úszkálhasson benne. A kád a fürdőszobában van, a fürdőszoba a lakásban van. A lakásban rajta kívül a férfi tartózkodik, aki kifogta; a nő, akit a férfi korábban foghatott ki; és a kislány, aki a férfihez és a nőhöz is tartozik. A fürdőszobában a kádon kívül van mosdó, tükör, mosógép, vécé és különböző kozmetikumok, amiket a nő ken és fúj magára.

Megállt egy helyben, a dugó közelében lebegett. A kislányt figyelte, ahogy beteszi a fogkefét a szájába. A nőnél már látta ugyanezt a műveletet, úgyhogy nem lepte meg a hab. Nézte a kislány szájában mozgó kefét, és közben megpróbálta rendbe szedni fejében az eddig tapasztaltakat. Felskiccelte az erőviszonyokat, hierarchiába rendezte a dolgokat a fogkefétől kezdve a férfiig. Megfigyelte, hogy van, akinek a jelenléte jó hatással van rá, van viszont, aki nyugtalanítja. A mosógépet és a férfit nem szerette. A mosógép hangos volt, döngölte a falat, a férfi büdös, és vécézés közben papírgalacsinokkal dobálta őt. A fogkefe szórakoztatta. A kislányt szerette, könyvvel járt oda a kád mellé, és felolvasott neki. A nő adta ki feladatul, ahogy mondta, a ponty egyetemes épülésére, és hogy lefoglalja a kislányt az ünnepi előkészületek idejére.

A kislány a Képes Biblia című könyvet olvasta. A nő azt mondta, hogy ha a végére ér szentestéig, akkor Jézuska elhozza neki a hőn áhított terhes Barbie-t. Bele kellett húznia a kislánynak, ha karácsony szent napján a kis Jézus születésén túl a terhes Barbie szülését is meg szerette volna ünnepelni. Huszonnegyedike reggelén még csak az utolsó vacsoránál tartott. Nekiveselkedett hát, és az értelmi tagolásra fittyet hányva, a kádköröknél is monotonabb prozódiával olvasott oldalt oldal után. Ő figyelmesen hallgatta, lekötötte a történet, azonosulni tudott a főhőssel.

A felolvasások közti szünetekben érdekes alakzatokat rajzolva úszkált a kádban, vagy kedvenc helyén, a dugó mellett lebegett, és Jézuson meg az ő tanításain gondolkodott. Vajon ő tudna Istennek tetsző életet élni? Szakíthat-e az eddigiekkel, a folyóbéli dolgaival, és megtörténhet-e a páli fordulat itt, a kádban?

Próbálgatta hozzáigazítani érzéseit a jézusi szeretethez. Tudta például, hogy a kislányt könnyű szeretnie, de próbatétel elé állította magát, és gyakorolta, hogy tud-e szeretettel fordulni a férfi vagy a mosógép felé.

A kereszthalál után mélázva rótta a kádköröket. Jézus áldozatán merengett, miközben a nő szakácskönyvet olvasgatott mellette. Mikor a nő fogat mosott, és a mentolos fogkrémből a kád vizébe is cseppent, hiába csípte szemét és kopoltyúját, többször arra úszott. Úgy érezte, a csípős érzés megtisztítja.

Már tudta, mi vár rá. Nyugodt volt. Alig figyelt a kislány felolvasására, leülepedett benne a Képes Biblia. Úgy érezte, olyan most legbelül, mint a folyó volt nyári viharok után, mikor lecsitult és kizöldült a vize. Visszaemlékezett az elmúlt nyárra, a folyó dús szakaszára, ahová az isteni gondviselés vezethette, a szúnyoglárvában gazdag nádasra, a buja iszapra. Hálát érzett, hogy mindez megadatott neki.

Nem úszott több kört, megült a dugó mellett. Hallgatta, de nem hallotta az utolsó oldalakat, csak a kislány ki-kivillanó gyöngyfogait nézte.

Mikor kivették a vízből, a levegő mindenütt szúrta. Ahogy átvitték a lakáson, az előszoba, a folyosó, a konyha új helyszínei zavaros filmkockákként peregtek előtte. A fizikai fájdalom kikezdte nyugalmát, azt kívánta, történjenek gyorsabban a dolgok. Még hallotta, ahogy a kislányra ráparancsolnak, hogy menjen a szobájába. A vágódeszkán fekve körülnézett. Balra krumplisaláta, jobbra egy üveg vörösbor – ezek hát az ő latorjai.

Az ütés pontos volt, nem érzett fájdalmat. Innentől csak testben volt jelen az útján. Pikkelyezésnél, filézésnél megszabadult földi porhüvelyének béklyóitól. A liszt, a tojás és a prézli stációi után forró olajban megforgatták. Vacsora közben a kislány gyöngyfogai ugyanolyan élvezettel rágták húsát, mint a férfi cigitől elszíneződött fogsora.

Az ünnepi asztalnál ott ült a terhes Barbie is, előtte játéktálka, rajta kevés halhús, kitűnő fehérjeforrás várandósság alatt.

Virsli mustárral

– Párkit kérek horcsicával – mondta a nő. A büfés néni türelme fogytán volt. Harmadszor kérdezett vissza, mit kér a vendég, mégsem jutottak dűlőre. Ez vagy külföldi, vagy hülye, bosszankodott magában. A bódéban ötven fok is lehetett. A sorban állók válla libabőrös lett, ahogy a fűzfák árnyékába értek, hajukból még csöpögött a Balaton vize. Neki meg a pórusaiból is forró olaj folyt. Az arcát nem törölhette le a vendégek előtt, pedig csípte a szemét az izzadság. Az idegen nő szeme is csillogott, biztos belement a naptej. Azért még nem kéne ilyen ingerültnek lennie, hiszen ő akadékoskodik itt.

– Bitte? – próbálta meg külföldiül, hátha többre mennek.

– Párkit kérek, kettő darabot, és horcsicával kérem – a nő hangja remegett.

Tud ez magyarul, csak nem akar, gondolta a néni. Orrnyerget, szemöldököt összehúzva ráfókuszált, hogy jobban megnézze magának. Apró nőcske állt vele szemben a büfé ablakában. Fej és váll, ennyi látszott belőle, amennyi a gyerekekből szokott. Arca fehér volt, mintha egész nyáron nem látott volna napot. Csak az orra csillogott pirosan, a vékony cimpák áteresztették és megszínezték a fényt, mint az algidás napernyő. Elesett kis teremtésnek tűnt, meg is sajnálta volna a néni, ha nem ilyen fáradt. A bódéból is jól látta, hogy jéghideg lehet az orra. Olyan hideg, hogy jólesne kihajolni az ötvenfokos hőségből, és megfogni. Egy pillanatra felmerült benne, hogy meg is teszi, aztán csak annyit mondott:

– Asszonyom, vagy tízen állnak maga mögött, adja le érthetően a rendelését, és ne tartsa fel a sort.

A nő erre sírva fakadt. A néni most már biztos volt benne, hogy ez valami félkegyelmű a hisztériás roham határán. Jobb lesz vigyázni vele. Végignézett a sorban állókon, hátha valaki magára vállalja a feladatot, és arrébb tolja. Azok csak elhűlve bámulták a jelenetet. Bezzeg, ha egy taknyos túl sokáig kenegeti fokhagymás olajjal a lángosát, azt azonnal kihurrogják a sorból, ezt a drámakirálynőt meg nézik, mintha belépőt fizettek volna a műsorra.

A büfés kihajolt a bódé oldalán függő étlaphoz, ujjával lassan megindult rajta lefelé. Várta, hátha ad valami jelet, mint a szellemidézős játékban. Közben vigyázott, hogy mellével fel ne lökje a só- és borstartót. A nő orrhangon mormolt, a sírásból a párki és a kérek szavak szűrődtek ki.

Tudta, hogy őt most legalább külföldinek nézik, de valószínűbb, hogy hülyének. Azt is tudta, hogy a virsli és a mustár szavak nélkül nem boldogulhat. De akárhányszor bukott volna ki a száján, a nyelőcsöve szűkülni kezdett, és kapkodnia kellett a levegőt. Elvitte a cica a nyelvét, és csak a párki és horcsica szavakat hagyta ott, de már ezeket is nehezen formálta a sírástól. Ha sikerülne összekaparnia magát, elhúzna innen, és egész nap a büfé közelébe se menne. De nem bírt mozdulni, a szégyenérzetnél erősebb kényszer tartotta őt ott, és mondatta vele, hogy párkit kér horcsicával. Nem futamodott meg, főleg, mert semmi kedve nem volt visszamenni a plédjükhöz.

Látta maga előtt a gyerekei arckifejezését, ahogy otthagyta őket. Gonosz manóarcok, gúnyosan röhögő kis szörnyek. Összenevettek egymás között, ahogy meghallották a szomszéd pokrócon tanyázó házaspár beszélgetését.

– Hol van a kártya? – kérdezte a férj.

– Ott van a jednotás szatyorban a kirántott húsos alobal alatt – válaszolt kissé ingerülten a feleség.

Gyerekei visszafojtott nevetéssel próbálták utánozni őket. Némán formálták a szavakat. Kirántott hús. Alobal. Legjobban a kártya tetszett nekik. Próbálgatták kerekíteni szájukat, ráncolták kis arcukat, ahogy kényszerítették az á hangot, hogy ne úgy jöjjön, ahogy szokott. Nem tudták hitelesen visszaadni, mivel nem beszéltek palócul. Erre a gondolatra felnyüszített. A büfés néni ezt jelnek tekintette, ujja megállt az étlapon az ízes palacsintánál.

Nem elég, hogy nem beszéltek palócul, de kinevették azokat, akik úgy szólaltak meg. És utánozták, ráadásul rosszul. Legszívesebben kikapta volna a sípot az úszómester nyakából, és kifütyülte volna a gyerekeit a strandról, ki a világból. Ehelyett csak felugrott, és elviharzott a plédjüktől. Dühtől fuldokolva csörtetett végig a strandon, ugráltak előle a nála egy-két fejjel magasabb emberek. Ráakadt a büfésorra, beállt. Azt remélte, ott feltűnés nélkül adhatja át magát keserűségének, erre előtört belőle ez a párki-horcsicás őrület.

Elment a kedve az egész naptól, a nyaralástól, a Balatontól. Inkább Megyeren strandolt volna, ahol mindenki úgy beszél, mint az a házaspár, vagy szlovákul. Még a szlovákot is szívesebben hallgatta volna, mint a saját gyerekeit. Máskor nem tűnt fel, de most világos volt: affektálnak. Mint a tévébemondók – apja így mondta. A férje hangjára gondolt, ő is affektál. Képzeletében egy képernyő tűnt fel, híradó ment, a férje és a gyerekei voltak a hírolvasók. A nyolcéves lányán rózsaszín tévébemondó-kosztüm volt, és felnőttsmink. Mindenki komolyan nézett a kamerába, és hevesen artikulált, mint aki ételmaradékot szed ki a fogai közül.

Combját a fagyihűtő motorjához nyomta. Fázott. Nem értette, mi a franc ütött belé. Miért ragaszkodik a rendeléséhez? Miért várja a kenesei büféstől, hogy értsen szlovákul? És mit sír? Az anyja temetésén jobban tartotta magát, mint most. Arra gondolt, talán jobb is, hogy a szülei nem élték meg, mikor az unokák elkezdtek beszélni. És talán jobb, hogy az unokák nem emlékeznek a nagyszülőkre. Még kinevetnék őket, és utánoznák, ahogy beszélnek.

Mikor a büfés néni letette elé a palacsintát, egy picsába szaladt ki a száján. A büfés meghökkent, hogy végre érti. A nő is meghökkent. Hát akkor nemcsak a gyerekei meg a férje, de ő is affektál. Nagyot szívott az orrán, tenyerével letörölte arcáról a takonnyal összefolyt könnyeket, a büfés irigykedve nézte a mozdulatot. Mély levegőt vett, és kimondta újra, picsába. Ezúttal nem úgy, akárha tévébemondó volna, hanem rendesen, mint régen otthon. Hátat fordított a pultnak, és eltökélten megindult a családja felé. A sorban állók elképedve nézték. Az utána következő vigasztalón annyit mondott a büfésnek, ne aggódjon, ő úgyis ízes palacsintát akart kérni.

Tartalom

Don Beto koporsói

Érzéstelenítés

1Móz 30

Post iucundam iuventutem

Ezek már más halak

Egészen átlagos

Homokfészek

Híahaza

Az ő latorjai

Polly Pocket

Szinte nincs is

Virsli mustárral

Rendületlenül

Ság

Ingyen elvihető

A vakondos bögrébe

Valahol a sufniban

Kone

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2025.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Szerkesztette Tóth-Czifra Júlia
Borító Csillag Lajos
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 483 1

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL OFL