Copyright © 2016 Hajdú-Antal Zsuzsanna

© Ciceró Könyvstúdió, 2016

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN

Kiadja Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Till Katalin

„s most mégis vezekelni kéne,
káromkodni, dühöngeni,
tiporni, ölni,
téged, magamat,
mindent,
mert ez az egy pillanat is
elég volt,
hogy gondolatban
megtegyek minden
becstelenséget kedvedért.”

(Szabó Lőrinc)

Két ujjal felnyitják a szemhéjamat, és belevilágítanak a szemembe zseblámpával, majd azt mondják, ki kell venniük, de mit kell kivegyenek, mit… ne vegyék ki a szememet, látnom kell, nem akarok megvakulni!
Feljebb ülök, de ez csak addig sikerül, amíg hányok… egy női kéz simogatja közben a fejemet… hosszú körmei vannak, és az illat, ami a köpenyéről árad, nagyon erős, túl erős… újfent hánynom kell, és még csak szólni se tudok előre, hogy elnézést, még izzadok is… most csak a testem tud sírni, én ahhoz is gyenge vagyok, hogy levegőt vegyek…
Eszembe jut a családom, és minden ok nélkül megszólalok, mire rákérdeznek: mit mondott? Az anyját szólongatja, válaszol valaki, nincs egészen magánál, és ezt rám értik, rám, pedig én magam vagyok, magam, Rédey Dorottya, és ezt tudom jól…

1

Az árnyékom hosszúra nyúlt alakja hazáig követett, mint minden napsütéses késő délután, amikor a fák kopasz ágai belekapnak a hajamba, az autók a pocsolyába gázolva lefröcskölik a szoknyám, és a városnak őszillata van.

Az őszillat kipufogógázból és a lehulló avar édeskés aromájából tevődik össze, amit az újonnan nyomott tankönyvek szaga fűszerez, nem beszélve a parfümről, ami az utcán kódorgó gimnazisták öltözékéből árad.

Szerettem azt az ócska vasliftet a házunkban, ami a szüleim elmondásai alapján már húsz évvel ezelőtt is ugyanígy recsegett-ropogott, de nem szerettem megpillantani az öreg lifttükörben, ahogy a rozsdafoltok egybemosódnak a szeplőimmel.

Az iskolából hazaérve fáradtan bezuhantam a lakásba, táskámat a szobám sarkába hajítottam, becsuktam az ajtót, behúztam a függönyt, felbontottam egy kólát, és bekapcsoltam a számítógépet.

Titokban, mintha bűntettre készülnék.

Azzal vigasztaltam magam, hogy az én koromban talán elfogadható, ha élénk érdeklődést mutatok az érintetlenség elvesztésével kapcsolatos internetes fórumok iránt, mégis azt reméltem, sosem derül ki, milyen szánalmas is vagyok.

Épp egy anatómiai részletességgel kidolgozott képen tűnődtem, amikor apu benyitott, hogy igyekezzek a kézmosással, mert elkészült a bundáskenyér, és ugye nem gondolom, hogy az egész család – tehát ő és anya – rám fog várni.

A buborékok a kólából az orromba szöktek, ahogy teljes mellszélességgel vetődtem a monitor elé.

Apa diszkréten behajtotta az ajtót, és olyasmit mondott anyunak, hogy ne aggódjon, a lánya normális ütemben fejlődik.

Ugyan szerette volna, ha a normális fejlődési ütem mellett kezdek magammal valamit, például sportolok, de lusta voltam hozzá, és fél év után abbahagytam a ritmikus gimnasztikát. Befizettek korongozó tanfolyamra is, ahol hamar kiderült, hogy a kézügyességem a nullával egyenlő; minden kiesik belőle, vagy felgyullad, összetörik, elolvad.

Néhányszor sikerült igazinak tűnő hányingert imitálnom, hogy ne kelljen iskolába mennem, de a gyerekorvos megnyugtatta a szüleimet: az emésztőrendszerem ép, mindenem jól zár, főleg a szám, hányni tehát semmiképp sem fogok.

A részletek megfigyelésének képessége viszont az erősségeim közé tartozott.

– Anyuu, én kancsal vagyok?

– Nem vagy kancsal, drágám.

– Az egyik szemem olyan furán áll.

– Vákuum van a fejedben, azért. – Ez már apától származott.

Addig nyúztam őket, amíg végül kivizsgáltattak. Hamar egyértelművé vált, hogy a látásom közel tökéletes, tehát tulajdonképpen még egy valamirevaló szembetegséget sem tudok felmutatni.

– A kislányuk kancsalsága valószínűsíthetően idegi alapú – világosított fel minket a szemész, majd hozzátette, hogy ugyan nincs kóros elváltozás, de bizonyos felfokozott idegállapotokban az engedetlenebbik szemem rövid időre kissé odébb vándorolhat. Pánikra semmi ok, mindez két-hároméves korig gyakori jelenség. A későn érő típus tehát az esetemben elég enyhe kifejezés.

Apám, a flúgos értelmiségi rövid lábain szaladgált szűkös panellakásunk falai közt, és hirdette az általa igaznak hitt elveket, amelyeket nagyapám szigorú nevelési módszerei égettek az agyába.

Anyu minden egyes újonnan felszedett kilójával egyre érzékenyebbnek bizonyult, de az is lehet, hogy semmi összefüggés nincs a kilók és a könnyek száma között.

Abban az általános iskolában dolgozott gazdasági előadóként, ahová korábban jártam, hétvégenként pedig újonnan kikísérletezett házi süteményeket tett az asztalunkra, ami a téli hónapokban talán kissé meg is látszott rajtam.

Igazi egyke voltam, annak minden előnyével és hátrányával.

Kiskoromban követeltem, hogy figyeljenek rám. Eleinte elvártam a kortársaimtól is, hogy megtegyék az első lépést felém, ám amikor ezt mégse tették, újabb sérelmet dédelgethettem.

Apu megfenyegetett, ha nem hagyom abba a külsőm miatti folyamatos fesztivált, akkor elkísérhetem disznóvágásra a Rédey-nagypapához, a disznókat ugyanis a legkevésbé sem érdekli, hogy nézek ki.

– Az isten szerelmére, edd már meg azt a félig megrágott bundáskenyeret! – Olajtól csillogó szájjal győzködött, hogy egyek rendesen. – Döbbenet. A tányér szélén felejt egy-egy falatot, mint valami kényes, múlt századi dáma. Györgyi, most mondd meg, mit csináljak ezzel a gyerekkel? – Az osztálykirándulásról szóló tájékoztatót böngészte. – Ennek az öregnek – Ridegh, az osztályfőnökünk tíz évvel volt fiatalabb apánál – a várak a mániái? Tavaly nem várakat néztetek véletlenül?

– De. – Undorral figyeltem, ahogy a tojás ujjnyomásra kibuggyan a kenyér belsejéből. – Véletlenül felgyújtottuk az égő nyárssal a rajztanárnő haját. Úgyhogy idén nincs kísérő az ofő mellé.

– Ne gusztustalankodj, drágám. – Anya megfogta egy szalvétával a körberágott maradékot, és kidobta a kukába.

– A túracipődön még ott a tavalyi sár. – Apa szándékosan nem vett tudomást Kiss tanárnő leégett tincseiről.

– Nem kaphatnék egy újat? – nyafogtam. – Ez már lerohad a lábamról!

– Majd ha megkeresed rá a pénzt, édes kislányom! Szükséged van rá, mondhatom! Ahányszor te kirándulni mész… – A cipős szekrényből pasztát vett elő, és ledobta a lábam elé, míg anyu az esőkabátomat hajtogatta a csomagomba. A hátizsák elülső zsebébe csokit és müzliszeletet pakolt, az oldalába pedig egy elsősegélydoboz teljes tartalmát.

Lázcsillapítót betegség esetére, csipeszt, ha kullancs fúródna belém, orrspray-t, ha rám törne az allergia, és ragtapaszt, ollót, gézt, ha baleset érne.

A túrabakancsot persze elfelejtettem kipucolni.

Másnap reggel ott állt a küszöb előtt, ragyogóbban, mint új korában.

Apa felkelt egy órával előttem, hogy kifényesítse.

*

Rettegett osztályfőnökünk és angoltanárunk, Ridegh tanár úr, vagy ahogyan mi hívtuk, Riddick valóban imádta a várakat. Legyen az évszázados romhalmaz vagy restaurált palota, nem létezett olyan az országban, amit ne keresett volna fel.

Kopasz fején megcsillant az ódon kőépület ablakán átszűrődő bágyadt őszi nap. Gyermeki lelkesedéssel vegyülő pátosszal mesélt történelemről, háborúkról, vérről és verejtékről, amíg az osztálytársaim titkos éjszakai iszogatást tervezgettek a kilátóba.

– Huszonöt doboz sör… több el se fér.

– Elfér az, majd elosztjuk.

– A tatár hadak betörése után…

– Körte vagy szilva?

– IV. Béla uralkodónk…

– Körte és szilva.

– Hol vannak?

– A gatyámban, hát hol.

Hidegtől vörös orral bóklásztam a romok között Vica barátnőmmel, akit a szülei Viktóriának kereszteltek ugyan, mégsem tudott megbékélni a Vikivel.

Rövid frizurát, színes műanyag bizsukat és matricatetoválásokat viselt, valamint jóízűen nevetett olyasmiken, amiket jobbára csak ő tartott viccesnek.

Hozzám hasonlóan ő sem örvendett túl nagy népszerűségnek az osztályban, velem ellentétben azonban őt ez a tény hidegen hagyta: szabadidejében hegyet mászott, órák alatt gyöngyöt fűzött, és a legnagyobb beleéléssel számolt be kedvenc sorozata legújabb epizódjairól.

– Kettőkor gyülekező a szállás előtt – adta tovább nekem. – Riddick horkolni fog, mint a gép.

Miután túlestünk a bástyákon, várvédőkön és tatár hadakon, visszabandukoltunk a szállásra, és elfogyasztottuk a felvágottból és teából álló költségkímélő menüt.

– Nem vállalok felelősséget ezért a kuplerájért, Szabó! A tökeinél fogva lógatom ki az ablakon, Balicz! – Riddick egész este zónázott a folyosón, csak úgy rázkódott a bőr a nyakán. Hol azért ordibált, mert valamelyikünk rágyújtott, hol azért, mert túl hangosan bömböltettük a zenét.

Koccantak a poharak, villantak a vakuk, míg végül a vizezett vörösbor megtette a hatását: éjfélkor nyugodalmas jó éjszakát kívánva kidőlt a szobájában.

Amikor az óra elütötte a kettőt, és Ridegh tanár úr már javában békésen hortyogott, az osztálya visszafogott kuncogás közepette csitítgatta egymást, és a másikon átesve kúszott az előtérbe.

Vica hiába sürgetett, ha egyszer az olcsó alapozó sehogy sem akarta elfedni a bőrhibáimat. Mire végeztem a tatarozással, felrángattam a túrabakancsot és kibotorkáltam a sötét folyosóra, mellbevágott a rémisztő csend.

– Hahó! – suttogtam, és kezemmel a falat tapogatva haladtam az előtér felé. – Valaki! – Megpróbálkoztam a szobatársaim nevével is, de senki se felelt.

Hirtelen beleütköztem valamibe, ami fekete volt, puha és meleg.

Visszatartottam egy éles sikkantást.

– Tanár úr? – rebegtem halálra válva.

– A nénikéd. – Vica és én az útelágazódásnál értük be a csapatot. A barátnőm kreol bőrére a növő hold tejszerű sugarai félelmetes árnyakat festettek. – Hosszú szoknyában jöttél hegyet mászni?

Balicz Jani már induláskor úgy becsípett, hogy széken egyensúlyozva próbálta elfújni a villanykörtét. Ő és Geri útközben hidegvérrel kiforgattak a helyéről egy ártatlan kresztáblát, ringó csípővel felkérték táncolni, és kurjantgatva tördelték a gallyakat, mint két megvadult jeti.

Zsibbadt a lábam, ahogy követtem az egyre hangosabb osztályt a hegyoldalban. Utolsó gimnáziumi évünk cinkos izgatottsága befészkelte magát a gyomromba.

Minden egyes lépésnél újabb és újabb korty sör fogyott, a lábunk alatt a telefonok és zseblámpák erős fénye bevilágította a girbegurba ösvényt.

Anita és Rita szüleink fiatalkorából való slágereket énekeltek; amikor még a férfiak is félhosszú, hullámos hajat, pajeszt, tarka ingeket és zavarba ejtően szűkre szabott nadrágot hordtak, a nők pedig trapéznadrágot és öklömnyi békejeleket.

Anyu sokszor emlegette, hogy amikor egy szép tavaszi napon a körzeti SZTK fogorvosi rendelőjében megismerkedtek, apának borosta fedte az állát, a haja a fülére nőtt, és erősen raccsolt, de az, hogy focizás közben a labda kiütötte az egyik szemfogát, csak akkor derült ki, amikor elragadtatva anyura bazsalygott, hogy elhívja Illés-koncertre.

A patak medre felé ereszkedve feltűnt, hogy Vica, a gyakorlott túrázó milyen könnyedén ugrál a köveken és ér át a túlsó partra, míg alattam sunyi módon hömpölygött a kispatak.

– Pörögjél, Rédey, pörögjél! – Janit idegesítette a szerencsétlenkedésem. – Felforr a sör a táskámban!

Amikor kilencedikben uszodába vitték az osztályt, ő lopta ki a törülközőmet a női zuhanyzóból, ezért csak úgy tudtam kimenni a folyosóra, hogy két kezemmel takargattam magam.

Hetekig nevetség tárgya voltam, még sírtam is.

Miután az igazgatóiban kötöttünk ki, és a kövér igazgató csillogó homlokának kellett elmesélnem, mennyire voltam pucér, Balicz Jani kitartóan iszkolt mögöttem, hogy a következő mentséggel szolgálhasson:

– Azt akartam, hogy nevess már egy kicsit… magadon, vagy mi… túl komolyan veszed ezt a hülye lebernyeget… a hajfonatokat a fejeden… ez totál gáz, Indián!

Ezt a nevet színes bokaszoknyáim miatt ragasztotta rám; én így lázadtam. Dacosan összeszorított szám és hosszú barna hajam mellett idővel ez is a védjegyemmé vált.

Úgy tettem, mint aki nem hall, de hevesen dörömbölt a szívem.

Úgy tettem, mint aki nem létezik, de nagyon is léteztem; tovább pörkölődtem saját magam alkotta, méretre igazított poklomban.

Vica szerint nehéz sors jutott Janinak, mert hét évvel azelőtt meghalt az édesapja. Anyukájával ekkor költöztek át Romániából Magyarországra, ami egy tízéves gyereket eléggé megvisel.

Valahányszor engedtem a kísértésnek, hogy legalább egy kicsit szimpatikusnak tartsam, mindig csinált valamit, amitől ez meghiúsult.

Például képtelen volt rendesen enni. Bármit falt, a fele a szája körül kötött ki, vagy az ölébe potyogott. A haverjai előszeretettel piszkálták letagadhatatlan székely akcentusa miatt, de az iskolatársnőim imádták gombóc orrát, erős testalkatát és mandula formájú, zöldes szemeit.

Úgy felhúztam magam az ötletén, miszerint nyugodtan hagyjanak engem egyedül az erdő közepén, legfeljebb megesznek a farkasok, hogy mérgemben véletlenül rátapostam a szoknyám alját szegélyező csipkére.

Elveszítettem az egyensúlyomat, és egy másodpercnyi bizonytalan kapálózás után kiterültem, mint a béka.

A dzsekim és a szoknyám szivacsként itta magába a vizet.

Hiába pattantam fel és tettem úgy, mintha ez az iménti meg se történt volna, Jani kárörvendő röhögése futótűzként terjedt át az osztálytársaimra.

– Bele se kell lökni, az Indián beleesik magától is!

Vica odaszaladt hozzám, hogy átsegítsen a túloldalra, és szolidaritásból bokán rúgta Janit.

– Veled is csak többen vagyunk, te hülye. – Hozzám fordult: – Csurom víz vagy! Visszamegyek veled.

– Ne! – Nem lepődtem meg Szúnyog erőszakoskodásán. A hosszú hajú, sasorrú gitáros srác azóta epedezett Vica után, amióta állítólag ők, ketten egy kihalt lépcsőházban… na de ehhez már nekem semmi közöm nem volt. Mindenesetre Szúnyog tántorogva magához ráncigálta Vicát, és puszit nyomott a homlokára, hátha akkor nem megy sehova.

– Szedd össze magad – teremtett le Jani szigorúan. – Ha bevizeltél, menj haza. Már ismered a járást, majd jössz utánunk.

Mielőtt beletörődtem volna, hogy egyedül kell átvágnom az erdőn, Jani barátja, Sebestyén Matyi közbeszólt:

– Visszakísérem.

Engedtem, hogy kiszolgáltatottá tegyenek a belőlem csöpögő kövér vízcseppek.

Bólogattam. Hogyan is felelhettem volna másképp?

Ezután vacogni kezdtem.

Talán azért, hogy ne kelljen megszólalnom soha többé.

*

Az igazat megvallva nem sok szót váltottunk Matyival a négy év alatt. Egyszer kölcsönkértem a radírját, de amikor vissza akartam adni, legyintett, hogy tartsam meg nyugodtan, neki van másik. Először azt hittem, fel akar vágni, de ő csak ártatlanul hintázott a széken a periódusos rendszerrel az orra alatt, mint aki számára hétköznapi dolog az adakozókedv. Azóta is bánom, hogy azt a radírt Vica lenyúlta tőlem, mert arra emlékeztetett, hogy még ebben a rémes osztályban is akadnak olyanok, akik érdemesnek tartanak rá, hogy az ő radírjukat rágcsáljam a sajátom helyett.

Csendben battyogtam Matyi mellett, és azon gondolkoztam, hogy egy százhetven centi körül járó, vékony fiú miért szuszog lefelé a lejtőn, ha egyszer egy botsáskán is jelentősebb súlyfelesleg van, mint rajta.

Jani biztos egy fél laposüveg tartalmát nyomta le a torkán, így valószínűleg minden lépés kész kínszenvedés számára, nem beszélve arról, hogy velem gyalogol éjnek évadján egy kihalt hegyoldalban, aminél nem nehéz elképzelni szívderítőbb szabadidős tevékenységet.

– Megcsúsztál? – kérdezte.

– Ráléptem erre a szarra. – A szoknyám csipkés rojtjai alól két saras túrabakancs bukkant elő.

Nevetett, mire vádlón a képébe világítottam.

– Mi vicces?

– Semmi.

Ahogy elmosolyodott, a szája melletti kis gödröcskékben megakadt a fény, majd tovább haladt lágy vonásaira, keskeny állára.

Szőke hajától elütött majdnem fekete szemöldöke, a szeme színe pedig a kávéra emlékeztetett.

Vagy inkább a keserű csokoládéra.

De hogy valamire, ami keserédes, afelől semmi kétség.

– Akkor jó. – Ismét az útra irányítottam a fényt. – Én is úgy gondoltam, hogy ma nem vagyok éppen a legviccesebb.

Nem szaporítottuk tovább a szót; visszaosontunk a szállásra, ahol egészen a szobámig kísért.

– Leveszem a vizes ruhát – súgtam szájbarágósan, és felkapcsoltam a villanyt.

– Jó. – Még mindig az ajtóban állt.

– Becsukod?

– Ja… ja, jó. – Udvariasan behajtotta az ajtót, én meg gyorsan megszabadultam az átázott göncöktől, és puha tréningnadrágba meg pólóba bújtam. A hajamat lófarokba kötöttem, sminklemosóval levakartam a vastag alapozóréteget, és fogkefével, fogkrémmel a kezemben, papucsban elindultam fogat mosni.

Megtorpantam a hatos számú szoba előtt.

Szóljak Matyinak, hogy jöjjön velem? Vicával mindig együtt megyünk a mosdóba, Matyi azonban fiú.

Hirtelen ötlettől vezérelve bekopogtam.

Kócosan nyitott ajtót, amin el kellett mosolyodnom.

– Feláll? – simított végig a haján. Észrevettem, ahogy a tekintete végigszalad a pólómon és a mackónadrágomon, és elszégyelltem magam, amiért elfelejtettem melltartót venni.

– Fogat mosni megyek, és gondoltam… gondoltam, szólok, ha van kedved… meg fogad…

– Fogam, az még van… – Lelkesen felkapta a fogkeféjét –, fogkrémem viszont nincs.

A mosdók előtt kétfelé osztottam a tubusom maradék tartalmát, és izgatottan nekiálltam a fogmosásnak.

Sikálás közben láttam a tükörben, hogy a fiúvécé mosdójának tükrében ő is felém leselkedik.

Tartogattam a pofazacskómban a fogkrémet, és már nem tudtam, magamon ámulok, vagy őt bámulom tapintatlanul.

Szótlanul sétáltunk vissza a szobánkhoz, amikor csipogott a mobilja.

Megnézte az üzenetet, és csak ennyit szólt:

– Ajjaj.

– Mi történt?

– Gáz.

Orrom elé nyomta a kijelzőt.

Sebi, baj van. Riddicket fel kell kelteni. Szúnyog leesett a kilátóból.

Megkövülve álltunk a tanári háló ajtaja előtt.

Kezünkben fogkefe, arcunkon riadtság.

– Te vagy én?

Nem maradt időnk mérlegelni, mivel jár, ha eláruljuk az egész osztályt.

Matyi mély levegőt vett, és bedörömbölt:

– Tanár úr! Jó reggelt, tanár úr!

Ridegh tanár úr megviselt feje előbukkant az ajtó mögül.

– Ki halt meg?

– Még senki… – magyarázkodtam, hogy én is kivegyem a részem a piszkos munkából –, de Szúnyo… Botond kiesett a kilátóból…

– Miféle kilátóból?! – Riddick hangja is ébredezett. – Gyere csak ide, Sebestyén Matyi! – húzta félre az osztálytársamat. – Te legalább néha tudsz értelmesen beszélni.

– A többiek felmentek a kilátóba… a Szúnyo… Botond megsérült…

– Hogy az ördögbe kerülnek oda hajnali három órakor?! – Ridegh táskás szemével az iratait kereste. Felhívatta Matyival a lányt, aki írt neki, és alaposan kifaggattatta Szúnyog állapotáról.

– Az osztályfőnök úr kérdezi, mozog-e. – Szúnyog artikulátlan üvöltése behallatszott a telefonba. – Üzeni, hogy semmiképpen se mozdítsátok meg.

*

Szúnyog hétfőn nem jött iskolába. Mint kiderült, szilánkosra törte a bokáját, ráadásul a laborleletei alátámasztották, hogy a baleset idején a vérében nagy mennyiségű alkohol keringett.

Ridegh tanár úr rendkívüli osztályfőnöki óra keretei között tartott nekünk rendkívüli fejmosást.

Egyesével szólított minket a halálsorra; magázódva, mintha nem is az ő osztálya lennénk.

– Soós! – Gergő mindent feladva vánszorgott a tanári asztalhoz. – Kinek az ötlete volt ez? – Hallgatott. – Utoljára kérdezem: Pongrácz! Weiss! Balicz! Vagy a hölgyek: Ivanics! Bognár! Faragó! Mind tökrészegek voltak, mire a hegyi mentők kiértek. Rédey! – Meglepődtem, hogy engem is szólít. – Állítólag ez meg a patakba esett, csak ezért fordult vissza. – Tüsszentenem kellett. – Vizesen mászkál. Nem fél, hogy tüdőgyulladást kap. – Kedvenc zselés tollával kopogott az asztalon. – Rám törték az ajtót, hogy a Hornyák leesett. Bokája tört. Még nem az élete: a bokája. – Felállt az asztaltól, és úgy járkált a padok között, mint egy egyszemélyes kivégzőosztag. – Mert persze az alkohol. Ugye. Engem vastagon nem érdekel, ki nagykorú már ebben a bagázsban, nem! Ha a detoxikálóban kötnek ki, nyakukat szegik, vagy teszem azt, meg is találnak dögleni, nekem kell elszámolnom a szüleikkel. – Megállt Jani padja mellett. – Balicznak az ölébe csorgott a nyála. Ketten húzták le a hegyről. Be is csináltál, édes fiam? – Jani kuncogni merészelt, mire Ridegh a padjára csapott. – Morzsás pofával fal, mit fal: zabál az asztal alatt, miközben a tanáriban már írják az utángyártott igazgatóiját. Agysejtje: semmi. Balicz fiam egy egysejtű, egy amőba!

– Zöld szemes ostoros – csámcsogta önhitten Jani.

– Tanár úr – vette magához a szót a hangadó szőkeség, Bognár Anita –, igaz, hogy töményeztünk… de csak azért, mert nem tetszett megengedni… le kellett feküdnünk tizenegykor…

– Mondtam én egy szóval is, hogy egymással?! – Ridegh kikelt magából. – Fél este ott virított Baliczéknál! A tiltás ellenére mind elhagyták a szállást, hogy vedelni, értik: vedelni menjenek egy életveszélyes helyre!

– Életveszélyes… – dünnyögte Vica, mire Ridegh tenyere az ő padján landolt.

– Ha úgy nyeli az írástudatlan nagyanyja házipálinkáját, mint a vizet, kedves Faragó kisasszony, akkor igenis azt kell mondjam, egy domboldal is életveszélyes! Egy kisállatsimogató is, hát nem érti meg a fejével?!

A narancsvörös hajú Weiss Ricsi arca felpüffedt az állandó méregtől, amit lépten-nyomon csípős megjegyzések formájában juttatott kifejezésre.

– Miért csak mi vagyunk elővéve, tanár úr? Békésen kirándultunk, mialatt a Sebestyén meg a Rédey a szálláson enyelegtek!

– Kuss legyen! – Riddicknél végleg elszakadt a cérna. – Óra után mindenki, mondom, mindenki jelentkezik nálam az ellenőrzőjével!

– Te láttad, ahogy Szúnyog leesett? – faggattam Vicát nagyszünetben, és az ellenőrzőm oldalait pörgetve meggyőződtem róla, hogy Riddick megkímélt a beírástól.

– Hogy láttam-e? Hah! – Vica harapott egyet a sonkás szendvicséből, és előre nyújtózott hosszú, izmos lábaival. – Nem leesett. Leugrott. Nagy különbség!

– Leugrott? Ennyire hülye meg hogy lehet?

– Le akart tapizni. Azzal fenyegetett, ha ellenállok, leugrik. Mondtam neki, ugorjál. És ő ugrott. – Teljes lelki nyugalommal folytatta az uzsonnát. – Túlléphetne már kettőnkön. Drámakirály, mint a rockerek általában. Balicz kivételesen jófej volt, megvédett. Miután Szúnyog kiplaccsant a fűben, ő még engem vigasztalt, hogy ne vegyem magamra. Tudtuk, hogy végünk lesz, ha terítjük a lapjainkat Riddicknek, de nem hagyhattuk csak úgy ott a Szúnyogot. Jobban tettem volna, ha én kísérlek vissza, akkor legalább nem nyomul rám megint.

Igyekeztem nem mutatni, hogy én azért még így is jól jártam.

– Visszamásztunk Sebivel a kőházig, fogat mostunk, aztán meg már léptünk volna aludni, amikor jött tőletek az üzenet. Azt hittük, Szúnyog annyira leesett, hogy meghalt vagy ilyenek. – Megjátszott közömbösséggel követtem a tantermi óra akadozó mutatóját. – Kár, hogy Jani haverjai egytől egyig emeletes idióták. Egyszerűen nem értem, hogyan vonz be ennyi embert maga köré, mint valami kövér, beképzelt bolygó. Sebestyén Matyi is ott kering körülötte.

– A te kisbolygód…

– Nem az én kisbolygóm.

– Még. Hisz hazakísért… – Gurgulázó nevetésben tört ki, még véletlenül a nadrágjára is köpött egy darabka sonkát. – Én annyira akartam nem röhögni, Dorka… de ahogy arccal lefelé tanyáltál a vízbe… aztán felugrottál, és mint aki behugyozott… megrendezni se lehetett volna jobban… egyszerűen zseniális alakítás volt… És ahogy Sebi hősiesen felvállalta a végzetét, hogy visszamegy veled… te erre olyan pofát vágtál, hogy két lépést ugrott hátra… Tudod mit? Mutatok neked valamit ma! Mi a terved tanítás után?

*

A térdére támaszkodott; szeme lázasan csillogott sötét szemöldöke alatt.

Volt valami megfoghatatlan, valami varázsos benne. Valami meg nem értettség a mosolya alatt; valami fel nem fedezett, fel nem tárt régészeti lelet; valami, ami mégis olyan kínosan ismerős.

A legalacsonyabbak közé tartozott a kosárlabdacsapatban, szinte elveszett a száznyolcvanöt-százkilencven centis óriások között. Termetével könnyedén megtévesztette az ellenfelet, így az évek alatt Matyi a csapat titkos fegyverévé vált. Belőle aztán senki nem nézte ki, mekkorát képes ugrani, vagy milyen kifinomult, rafinált technikákat ismer.

– Ez igen! Szép! – méltatta az edző.

Ha tiszteltünk valakit egyáltalán középiskolás éveink alatt, az Lázár bá volt. A fiúk tartottak tőle, mert ha megszólalt, beleremegtek az ablakok. A rossznyelvek szerint nem vetette meg az italt, erről azonban egyedül duzzadt, vörös orra tanúskodott.

Záporoztak körülöttünk a pontok, mire elhangzott a győzelmet jelentő sípszó, és Vica örömében felpattant mellettem. Én azonban másfelé nyújtogattam a nyakam: láttam, hogy az edző megveregeti Matyi vállát, ám ő borúsan figyeli, ahogy az osztálytársnőim Janit zsongják körül.

– Szerinted van borostája? Gondolom, csak nő azért… – Reménykedve morzsolgattam a táskám pántját. – Persze, gyerünk, szórakozz rajtam! Csak mert nem értek az ilyenekhez.

– Hát, de milyenekhez? – visította Vica. – Ha tudom, hogy a szőrök érdekelnek, állatkertbe viszlek, nem kosármeccsre…

– Honnan tudjam, mikor kezd nőni egy borosta? Apám előember, amióta ismerem.

– Azt el tudod képzelni, hogy a fülcimpádba harap?

– Micsoda? Apám?

– Francokat, Matyi! Azzal a szájjal, amivel épp kifújja a levegőt!

Feltűnés nélkül összpontosítottam az ominózus kicsi ajkakra.

– Nem harapós fajta – hoztam meg a szakértői döntést. – Az a típus, aki puszit ad a füledre, és elhív fagyizni.

– De a fagyit a füledre keni…

– Semmit sem ken sehova. Csöndes és visszafogott.

– Életében nem kamatyolt. Nézd meg, ahogy jár! A feje folyton oldalra lóg, mint aki most kapott agyvérzést. Balicz viszont ezzel a biztonságiőr-beállással akkor is kivívja magának a figyelmet, ha eszed ágában sincs odanézni.

Jani ráakaszkodott Matyi nyakára, és a rágóját rányomta az egyik éppen távozó játékos mezére.

– Hé, muflonok! Nyálszívót bekapcsolni!

– Kopj le, gyökér! – ábrándította ki rutinosan Vica. – Sebi ma is százszor jobb volt nálad, úgyhogy lehúzhatod magad a vécén.

– Hú, de nagy a szád, cica! Példát vehetnél a barátnődről. – Úgy tűnt, rajtam a sor. – A türcsikirálynő legalább csendben utál.

Néma fintorral válaszoltam a türcsikirálynőre.

Mintha olvasna a gondolataimban, Matyi pillantása rám szegeződött.

Talán neki is eszébe jutott a szótlan erdei séta, a közös fogmosás, vagy Ridegh tanár úr képe, amikor tudtára adtuk, hogy az egyik tanítványa kiesett a kilátóból.

Matyi valahogy mögém keveredett, amikor elhagyni készültünk a tornatermet a lányokkal.

– Legközelebb is lejössz? – Kedves érdeklődésére egyáltalán nem számítottam.

Egy darabon együtt sodródtunk a tömeggel.

Épp meg akartam fordulni, hogy épkézláb választ adjak a kérdésére, de mire észbe kaptam, a folyosó zajos áramlata elragadta előlem.

2

Lázár hiába kérte a nálunk vendégeskedő szakközépiskola barbár kosarasait, hogy álljanak el az útból, ne torlaszolják el a bejáratot és viselkedjenek kulturált ember módjára, nem engedelmeskedtek; úgy tűnt, egyedül az ordításból értenek, és olyanról, hogy illem, még csak nem is hallottak.

A mérkőzésre Bognár Anita és holdudvara is ellátogatott. Köldökig érő dekoltázsuk és csípőnadrágjukból kilógó tangájuk láttán előkészítettem a képzeletbeli hányózacskót.

Életem második kosármeccsén már tisztában voltam a játék néhány alapvető szabályával, Vica szerint azonban az ellenfél sorozatosan megszegte őket, mégse állították ki a felelőst. Sérült igazságérzettel mantrázta, hogy márpedig ez fault, ez meg büntető, és különben se telt le a három másodperc.

Az egész káoszból annyit fogtam fel, hogy bár Matyi és a társai teljes erőbedobással küzdenek, az edző ötpercenként hosszabbítást rendel el, mert a kosárlabdában nincs döntetlen: addig ütlegelik a labdát, amíg valamelyik csapat végül át nem dobja a gyűrűn.

Azon kaptam magam, hogy a tenyerem hűs az izgatottságtól. Pedig soha nem sportoltam, és a tévét is folyton elkapcsoltam, ha mozgásos tevékenységet adtak. Egyedül a műkorcsolya-bajnokságokat szerettem; forró kakaóval a kezemben folytam szét a kanapén, és gyönyörködtem a kecsesen suhanó, strasszos ruhákba bújt alakokban.

A süketítő dübörgés, Lázár váratlan bekiabálásai és a lépéshibákat kísérő mocskos káromkodások hatására háborús filmeket idéző csatahangulat lett úrrá a tornateremben. Mintha minden egyes dobbanásnál lelőttek volna valakit.

Anitáék kánonban siránkoztak. Ők is Matyiban bíztak, mint utolsó esélyben, de az utolsó esély szemmel láthatóan a végsőkig kimerült a monstrumok közti rohangálásban.

Közel egy órája tartott a vergődés, amikor az ellenfél bedobta a mindent eldöntő kosarat.

Vica a szája elé kapta a kezét. Majdnem sírva fakadt.

– Nem, nem, nem…

Csúfos vereséget szenvedtünk.

A fiaink ábrázatán megmutatkoztak az átütő csalódottság egyértelmű jelei.

Lázár halkabbra váltott, és gratulált az ellenfél csapatkapitányának. A játékosok és a nézők a kijárat felé hömpölyögtek, és részletekbe menően tárgyalták ki a meccs bizonyos szakaszait a nyitástól az utolsó balul elsült fordulatig.

Csak Matyi ült a padon, térdére borulva, mint egy néma szerzetes.

– Szia – szólítottam meg félve, de nem reagált. – Nem a te hibád – folytattam, de mit sem ért a vigasztalásom.

Láthatatlan voltam számára.

Közelebb settenkedtem hozzá, és alig észrevehetően megsimogattam nyirkos mezét.

Te jó ég, mit művelek? Remélem, senki se látta, hogy hozzáértem… Hozzáértem egy fiúhoz!

Furcsa, de ismerősnek találtam az érzést. Mintha minden áldott nap végrehajtottam volna ezt a kellemes mozdulatsort.

A fejemben egy hang mégis azt súgta, azonnal hagyjam abba, mielőtt végképp hülyét csinálok magamból, míg egy másik arra biztatott, hogy legyek bátor, folytassam, hisz melegség árad szét tőle a mellkasomban, és csordogál a végtagjaimba.

Vajon tudja, sejti, hogy hálás vagyok neki?

De ő továbbra sem mozdult.

Egyedül akar lenni, gondoltam.

Így hát nem zavartam tovább; suhanva hagytam el a tornatermet.

*

– Balicz! Máris bemutatod a rezgő testet! – szólította fel a fizikatanárnő Janit, aki megköszörülte a torkát, és elővette a telefonját.

– Rezgő test – tanárnő. Tanárnő – rezgő test. – Fuldokoltunk a nevetéstől. – Eszembe jutott még egy rezgő test, mondhatom? Ne tessék már prűdnek lenni, hadd mondjam, na!

Váratlanul belépett Riddick. Szokása szerint lyukasóráiban a folyosókat rótta, és valahányszor kihallatszott a zajongásunk, szétcsapott köztünk.

– Dolgozzatok már rendesen, nyakatokon az érettségi! Úgy unom, hogy csak panaszkodom a bé miatt. – Kacsintott, és végigsimított tar fején. – Piás banda. – Az árnyéka kivonult a teremből, és kattant a zár.

A tanárnő előszeretettel lapozgatta a naplót.

– Janika, ez a mai sajnos egy egyeske. Legközelebb majd készülsz. Lássuk csak, lássuk csak… Javítani szeretne valaki? – Csend. – Hornyák Botika?

– Otthon! – kiabáltuk be. – Botika eltörött…

– Ez esetben Dorka, légy szíves, mentsd meg az osztály becsületét!

Kényszeredetten tápászkodtam fel a padból. Ha valaki nem súgja le nekem a rezgő testet, végem. Előző este éjfélig néztük apa kedvenc krimijét, és csak a buszon jutott eszembe átfutni a fizikát.

– Ha… ha két test szélső helyzete között… – Pánikba esve sandítottam oldalra. Matyi szája az egyenes szót formálta. Füzetből olvasta, de ez a lényegen nem változtat. Súgott nekem… – …egyenes vonalú pályán… – Psszt, periodikusan! – …perisztartikusan mozog.

– Micsoda-a? – állított meg a tanárnő. – Mit jelent a perisztartikus mozgás, Dorka?

Féregmozgás…

– Féreg – vágtam rá.

Az osztály hullámzott nevettében.

– Melyik az? – A tanárnő valószínűtlenül hosszúra nyújtotta gyöngysorral ékesített, ráncos nyakát. – Ki súg ilyen sületlenségeket?

Mire szedett-vedett mondókám végére értem, arra számítottam, hogy nekem is megérett egy jókora egyes, csak győzzem otthon kimagyarázni. A szüleim így, érettségi előtt különösen érzékenyen vették, ha négyesnél rosszabb jeggyel állítottam haza. Az a hajmeresztő vízió lebegett előttük, hogy nem vesznek fel az egyetemre, és a nyakukon maradok.

– Ez egy hármaska csak, Dorka. Sovány, szomorú hármaska, még kövérnek se kövér. – A nevemet szerencsére nem lehetett tovább becézni. – Ma új anyagot veszünk, továbbgondoljuk a rezgőmozgást. Hallgassunk már el ott hátul! Te meg mit babrálsz azzal a telefonnal? Azonnal tedd el, ha nem akarod, hogy elvegyem! Jó lesz az unokámnak játszani. Kétévesen több esze van, mint neked, kislányom.