A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A másik oldalról, 2015

A másik oldalról 2. – Azon is túl, 2016

Szerelem újraírva, 2019

Ha/mar, 2020

Minden életemben szerettelek, 2021

Lehetett volna szerelem (A valóságon túl 1.), 2022

© Papp Csilla, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-71-9

1. FEJEZET

Konrád

– Három évvel később… –

Kihúztam a zsibbadt karomat a feje alól. Ránéztem a digitális órára, és szembesültem vele, hogy még mindig csak hajnali öt óra. Kikászálódtam az ágyból, és magamra kaptam az alsónadrágomat. Este sietve dobáltuk le magunkról a ruhákat. Úgy estem neki, mint az oroszlán a gazellának. Ha iszom, mindig ez történik, és tegnap több whiskyt fogyasztottam a kelleténél. Én is érezem, hogy az ivásban nem ez a jó irány, de nem tudtam megállni. Munka után a sebész kollégám addig-addig győzködött, hogy menjek el velük, mígnem beleegyeztem és a Sky Bárban kötöttünk ki. Majdnem éjfél volt, mire hazaértem. Haza? Jó messze voltam az otthonomtól. Elhessegettem az oda nem illő gondolatokat, és kiosontam a hálószobából. Kellett egy kávé, mert ez a nap nem lesz leányálom, ha nem szedem össze magam. A hajnali csendben a kávéfőzőből érkező, magasnyomással átpréselődött levegő hangja úgy süvített át a konyhán, mintha egy űrrakéta akart volna felszállni a NASA-központból. Belefájdult a fejem. Nem csodálom, hogy ő is felébredt.

– Megint nem tudsz aludni? – állt meg előttem kócosan az én tegnapi ingemben.

– Bocs, hogy felébresztettelek – szabadkoztam.

– Iszom én is – lépett a kávégéphez, és a csészéjét a megfelelő helyre tette. Két gombnyomással beállította a saját kedvencét, és elindította. A hang másodjára sem volt kellemes. Zúgott a fejem, de ezen nem volt mit csodálkozni. – Milyen napod lesz? – kérdezte kedvesen.

– Ma érkezik az új sebész kolléga – kezdtünk beszélgetni.

– Mi a szakterülete?

– Azt nem tudom. – Mintha tegnap Rob mondta volna, de őszintén megvallva, nem igazán érdekelt. – Tegnap szólt Rob, hogy ő nem fog ráérni, így nekem kell vinnem a műtőt.

– Hát akkor sürgősen össze kell szedned magad – ölelt meg kedvesen. – Szörnyen nézel ki.

Eltoltam magamtól. Éreztem, hogy a tegnap elfogyasztott alkohol a bőrömön keresztül is párolog belőlem, és így már nem esett jól túl közel engedni magamhoz.

– Lezuhanyozom – mondtam, azzal elindultam a fürdő felé.

– Kon… – A hangja nem sejtetett semmi jót, így megtorpantam, pedig szerettem, ahogyan lerövidíti a nevemet. – Tudunk beszélni?

– Most? – Fogalmam sem volt, mit szeretne.

– Valamikor kellene – nézett rám kétségbeesve.

– Oké – egyeztem bele. Jöjjön, aminek jönnie kell, visszafordultam, és a konyhapultnak dőlve vártam, hogy belekezdjen.

– Szerintem túl sokat iszol – kezdte, és ezzel nem tudtam vitatkozni, és egy kicsit megkönnyebbültem, hogy ez a téma. – Előbb-utóbb ez hatással lesz a munkádra. Nem félsz, hogy a most még biztosan működő sebészkezed egyszer csak nem fog tudni engedelmeskedni? – Téma ide vagy oda, ehhez a beszélgetéshez sem volt kedvem.

– Talán nem megfelelően működnek az ujjaim? – Közelebb húztam magamhoz, és becsúsztattam a kezem a combjai közé.

– Tudod, hogy nem erről beszélek. – Eltolt magától. – Csak szeretném, ha odafigyelnél, fontos vagy nekem. – Ez a vallomás egy ideig ott lebegett a levegőben.

– Rendben. – Ennyit sikerült válaszolnom, majd újra elindultam a fürdő felé.

Mit gondolhat, vajon mire válaszoltam? Rendben, átgondolom vagy rendben, örülök, hogy fontos vagyok neked? Magam is aggályosnak tartottam a viselkedésemet, akár az ivás, akár a kapcsolatban való kommunikáció tekintetében, de valamiért nem tudtam vagy nem akartam változtatni. Annyi mindenen voltam túl az elmúlt pár évben, hogy felfogni is nehézkes, ennek ellenére én úgy ítéltem meg, hogy remekül túl tudtam lépni ezeken. Minden, ami történt velem, már a múlt, és elhelyeztem magamban a megfelelő helyre, és azt gondolom, hogy ez sikerült is. Újraépítettem magam, és élveztem a mindennapjaimat. Kizártam minden zavaró tényezőt, és a jövőre koncentráltam, és valóban úgy éreztem, ez sikerült is. Csak ritkán kísértett a bánat. Az olyan álmok, mint ez a mai, azonban visszalöktek a múltba, és nem akartak elereszteni. Annak viszont örültem, hogy ezek egyre ritkábban fordultak elő, mert ilyenkor kellett némi idő, amíg visszapozícionáltam magam a jelenembe.

– Pár hét múlva haza kell utaznom – szólt utánam, ezzel visszazökkentve engem a valóságba. Visszanéztem.

– Meddig maradsz? – Nem akartam, hogy távol legyen.

– Nem tudom – felelte a fejét ingatva. – Akarod egyáltalán, hogy visszajöjjek? – Szomorúnak tűnt, én meg csak álltam vele szemben, és semmilyen késztetést nem éreztem arra, hogy megnyugtassam. Az álom nyomai még nem törlődtek ki a fejemből, így a zaklatottságom félreérthetőnek tűnhetett, és azt, hogy nem feleltem azonnal, értelemszerűen negatívan értékelte. – Erről beszélek – szólalt meg némi várakozás után, majd kapkodva pakolászni kezdett, én meg szótlanul néztem, ahogyan elkezdte a mosogatógépből az edényeket a helyére rakosgatni.

Mondani szerettem volna valami biztatót, de nem jött ki hang a torkomon. Nem azért, mert a tegnapi alkohol kiszárította, hanem mert számomra minden jó volt úgy, ahogy volt. Olyan mély gödörből húzott ki, hogy nem akartam, hogy eltávolodjon tőlem, de azt is sejtettem, hogy sosem fogom tudni olyan közel engedni magamhoz, ahogyan megérdemelné. Mégis reméltem, hogy ezt ő nem érzi. Ettől függetlenül remekül éreztem magam vele, tényleg abban hittem, hogy ez neki sem okoz gondot, és nem valami ilyesmiről akar beszélni.

Észrevettem, hogy a könnyeivel küzd. Sajnáltam, hogy rosszul indult a napja, odaléptem hozzá, kivettem a kanalakat a kezéből és a pultra tettem, az egyik hangos csörömpöléssel a földre esett, ám nem akartam, hogy az éles hang kizökkentsen.

– Ne haragudj! – öleltem át, bár fogalmam sincs, mi rosszat tettem. A hátát simogattam, és vártam, hátha a sajnálaton kívül megérint valami más érzelem is, de annyira az álom hatása alatt álltam, hogy hiába simítottam meg az ingem alól kilátszódó csupasz bőrét, meg sem kívántam. Gondolatban ostoroztam magam, hogy milyen férfi vagyok én, de nem kellett agyturkásznak lennem ahhoz, hogy tudjam, bármi is történt közöttünk az elmúlt évben, volt egy határ, és csak addig tudtam beleengedni magam ebbe az egészbe. Ám ez így is remekül működött számomra, és komfortos is volt.

– Értem a válaszodat – tolt el magától. Felvette a kanalat a földről, bedobta a mosogatóba, majd beviharzott a szobába, és bevágta maga mögött az ajtót. Még fel sem ocsúdtam, amikor felöltözve, táskával a kezében megjelent. – Ég veled, Kon! – Azzal hátat fordított, és elindult a kijárat felé.

– Rosa! – szóltam utána, de akkor már becsapódott az az ajtó is. A homlokomat dörzsölve támaszkodtam a pulthoz, és a fejemet ingatva hangosan szidtam magam. Mekkora egy pöcs vagyok!

A fürdő felé vettem az irányt, és beálltam a zuhany alá. Próbáltam kiűzni a fejemből az éjszakai álomképeket, de sehogy sem sikerült, főleg azért nem, mert keveredtek a korábban megélt eseményekkel, és annyi delíriumos éjszaka után már magam sem tudtam, mi volt az álom és mi a valóság. Azon, mi lesz Rosával és velem, nem gondolkodtam. Arra tettem fel az életemet, hogy a mának éljek és ne tervezzem meg, minek is kellene történnie, mert az élet nagy játékmestere úgyis kénye-kedve szerint rendezi a sorsunkat.

Amikor pár éve becsengettem Marához azon a fura napon, határozottan tudtam, hogy nekünk együtt kell lennünk, és nagy pofára esés volt, amikor nem így történt. Sosem fogom elfelejteni azt az estét.

Emlékszem, akkor egész nap ott motoszkált bennem, hogy ma biztosan történni fog valami. Amikor leparkoltam a ház előtt, azonnal Mara ablaka felé fordultam. Ez egyébként nem volt meglepő, mert minden egyes érkezéskor ugyanezt tettem, és ha nem jöttem volna el a világ másik felére, akkor valószínűleg a mai napig ugyanezt tenném. Ám azon a napon nem láttam fényt a lakásban. Először arra gondoltam, odamegyek. A mai napig nem tudom megmondani, miért éreztem ezt, ám végül nem tettem meg. Felmentem a lakásomba, és az első utam a hűtőhöz vezetett, töltöttem egy pohár jófajta rumot, majd kimentem a teraszra. Felhajtottam az italt, de egy ismeretlen erő kinn tartott. Először azt hittem, a rum hatására történt, végtelen melegség járta át a testemet, még ennyi idő elteltével is emlékszem rá, mert olyan szürreálisan különös volt, hogy nehéz volna elfelejteni. Addigra már annyi természetfeletti megtapasztalásom volt, hogy elkezdtem befelé figyelni. A szememet lehunyva vártam, és akkor meghallottam egy hangot. Öblös női hang szólt hozzám: „Menj! Menj át!”. Ezt suttogta. Olyan volt, mint amikor a Sándor-palotában, Dézi premierjén az az idős asszony hozzám szólt. Akkor is a hideg futkosott a hátamon. Végül is semmi dolgom nem volt, úgyhogy fogtam magam, és átsétáltam Mara lakásához, és becsengettem. Nagy meglepetésemre kinyitotta az ajtót. Alig hallhatóan ejtette ki a nevemet, majd némán méregettük egymást. Már akkor tudtam, hogy ez egy fontos pillanat az életemben, és minden egyes rezdülést meg akartam jegyezni. Ahogyan kikerekedett a szeme, miután meglátott, ahogyan az arcát elöntötte a pír, és amikor a zaklatottságtól minden egyes levegővételnél fel-le emelkedett és süllyedt a mellkasa. Még most is úgy látom magam előtt, mint egy kibaszott lassított felvételen. Ezt semmilyen mennyiségű tömény ital nem tudja elhomályosítani az elmémből. Emlékszem a hanghordozásomra, ahogyan megkérdeztem: „Bejöhetek?” és arra, hogy nem válaszolt, csak szélesre tárta az ajtót, és nagy magabiztossággal besétáltam, abban a tudatban, hogy ő az enyém, és onnantól senki el nem választ bennünket.

A jéghideg víz térített vissza a valóságba. Szar ez a csaptelep, már rég meg kellett volna javíttatni, de amint kilépek a lakásból, elfelejtem. Még meg sem töröltem magam, csörgött a telefon, biztos voltam benne, hogy valami fontos, mert még mindig hajnalok hajnala volt. Rob hívott. Most is tökéletes angolsággal köszönt, és szabadkozott a korai hívás miatt, majd így folytatta.

– Alexander megbetegedett, szóval előbb kellene ma bejönnöd. Meg tudod oldani?

– Persze, mikorra van kiírva az első műtét? – Kíváncsi voltam, hány kávét kell meginnom, hogy rendben legyek.

– Egy óra múlva kellene kezdeni. Néhány kisebb beavatkozás, várj, nézem pontosan – hallottam a billentyűzet csattogását. – Két rekeszizomsérv van beütemezve és néhány mintavétel. Párhuzamosan voltatok beosztva, de így neked kell vinned a napot. Alkalmasnak érzed magad rá? – utalt az este elfogyasztott alkoholmennyiségre.

– Nem lesz gond! – nyugtattam meg.

Valójában örülök is, hogy így alakult, a kórházban érzem legjobban magam. Ott az lehettem, aki valóban lenni akartam, sem több, sem kevesebb. Megbeszéltük Robbal, hogy hamarosan benn is leszek és elkezdem a feladatokat.

Amikor kijöttem Atlantic Citybe a kutatási projekt keretén belül, azt hittem, nem fogom bírni egy évig sem. Ennek a jövő hónapban lesz három éve. Nem maradtam a FutureKey-nél, mert nem volt elég intenzív számomra a meló, így kerestem egy kórházat, ahol kedvemre vághatok, varrhatok, és azt csinálhatom, amihez a legjobban értek. Nem akartam visszamenni Budapestre, és nem akartam a FutureKey kötelékében maradni, mert nem tudtam, Mara hol dolgozik, így kézbe vettem a sorsom, és felkerestem az AtlantiCare Medical Centert, ami egy oktatókórház, és bejelentkeztem sebésznek. Egy hét múlva már az összes műtőt ismertem, mert azonnal bizalmat szavaztak nekem. Rob az elsők között volt, akivel összebarátkoztam. Nem akartam a FutureKey-nél megismert kollégákkal tartani a kapcsolatot, mert jobbnak láttam, ha nincs semmilyen kapocs, ami Marához köt, nem akartam róla tudni semmit. Miután azon a nyomorult estén érzelemmentesen közölte velem, hogy ő Herr Hotellánc-tulajdonossal kívánja összekötni az életét és hogy a mi összegabalyodásunk egy félreértés volt, érthető okokból nem voltam feldobva. Egészen addig az estéig olyan meggyőződéssel hittem a közös jövőnkben, hogy az a pofon rendesen a padlóra küldött. A családom azt hitte, fel sem fogok tudni állni. Pár hét leforgása alatt világossá vált számomra, hogy nincs maradásom, akkor az tűnt a legkézenfekvőbbnek, ha kapva kapok az alkalmon, és elvállalom az egyéves kiküldetést. Először azt hittem, a családom majd ágálni fog ellene, de Dézi úgy fogalmazott, hogy talán jobb is, ha elmegyek. Azt is megértette, hogy egy év után nem költöztem újra haza.

A megélt tragédia mindannyiunkat megviselt. Időm sem volt a szerelmi bánatom után a sebeimet nyalogatni, amikor megtudtam, mi történt. Az, ha egy szerettünket elveszítjük, mindig fájdalmas, de ha ilyen körülmények között, az szinte elviselhetetlen.

Dézi minden találkozáskor ízekre szedve faggat, és látom, hogy figyeli az összes mondatom mögött megbújó tartalmat, és keresi a válaszokat azokra a kérdésekre, amiket én fel sem merek tenni magamnak.

Tavaly nyáron hazavittem magammal Rosát. Akkor már jó pár hónapja együtt voltunk, és úgy gondoltam, jó ötlet bemutatni a családnak és a barátaimnak. Rosa eredetileg kolumbiai, de tizenhét éves kora óta Amerikában él. New Yorkban járt orvosi egyetemre, és nőgyógyász szakorvosként végzett. Az AtlantiCare-ben ugyanabban a hónapban kezdtünk. Szinte azonnal jó barátságba kerültünk, és egy átmulatott éjszaka után az ő ágyában kötöttünk ki. Nem volt nagy összeborulás, lassan csúsztunk bele egy amolyan kapcsolatfélébe, és sosem toltuk túl a beszélgetést. Együtt voltunk, és kész. Nem címkéztük fel a helyzetet, egyszerűen csak próbáltuk magunkat jól érezni. Az én megélésem szerint ment is, ám ahogy az idő haladt előre, érzékeltem, hogy Rosa türelmetlen, és várna tőlem valamit, valami olyat, amit nem tudok számára megadni. Hiába tudtam, hogy ez az állapot nem lesz végleges, nem tettem semmit, csak a pillanatnak élve igyekeztem szórakoztatni.

Bármennyire is messze szaladtam Budapesttől, nem tudtam önmagam megtalálni itt sem, mert egy részemet örökre hátrahagytam, és nem nyúltam vissza érte. Annak ellenére, hogy számtalan jó élményem volt Rosával, mégsem tudtam teljes mértékben elköteleződni mellette.

Amikor végre újra találkoztam a barátaimmal, mindenki el volt ragadtatva Rosától. Hajni reakciójától tartottam leginkább, mert Marát nagyon kedvelte, de azért, ami Márióval történt, kizárólag Emesét okolta, és emiatt minden idegen nőt a kollektív bűnösség jegyében ítélt meg. Rosának a repülőn meséltem el, hogy Márió mibe keveredett.

– Jól sejtem, hogy azt gondoljátok, Márió autóbalesete összefügg azzal, hogy a nője korábban a pénzlehúzó banda tagja volt? – kérdezte Rosa érdeklődve.

– Jól – feleltem szűkszavúan. Még mindig nem álltam rá készen, hogy Márió haláláról higgadtan beszéljek. Akárhányszor rá gondolok, mindig elszorul a torkom, és elszégyellem magam, hogy én egy nő miatt keseregtem, miközben a barátom halálos fenyegetését valóban végzetes kimenetelű baleset követte. Az elutazásom után két hónappal Márió az autója meghibásodása miatt kisodródott az autópályán, és az ütközés pillanatában a helyszínen meghalt.

– És a párjával mi történt? – zökkentett vissza Rosa.

– Emesével? – kérdeztem, hogy egy kis haladékot nyerjek. – Egy autóban utaztak. Ő is súlyosan megsérült, és azonnal kórházba szállították. Terhes volt, és már csak pár hete volt hátra a szülésig, sürgősségi császárt hajtottak végre, és Emesét életben tartották, amíg lehetett, de sajnos ő sem élte túl.

– Te jó ég! A pici? Ő most hol van? – Rosa könnyes szemmel kérdezősködött. Elmondtam neki, hogy gyorsított eljárásban azonnal örökbe fogadták, és hogy Hajni szerint remek szülőkhöz került, egy orvos házaspárnak sikerült így családdá válnia. – Nem tudtam, hogy a te országod is ilyen veszélyes – simította meg a kezem.

– Én sem. – Elfordítottam a fejem, hogy ne lássa a zaklatottságomat.

– Tudod, Kolumbiában ez szinte mindennapos. Nehéz olyan családot találni, amelyiknek ne volna valami köze a bűnözéshez, vagy valami nagybácsi vagy a gyermek már az iskolában ne keveredne bele ilyen-olyan helyzetekbe. A tanult emberek meg nem igazán tudják elkerülni a korrupciót. Nincs a gazdaságnak olyan területe, aminek ne volna egy fekete szegmense vagy minimum szürke, szóval egész Kolumbiát átszövi a bűnözés.

– Én azt hittem, ez csak a gengszterfilmekben van így – fordultam felé.

– Jó is volna – mosolygott. – Én szerencsés vagyok, hogy el tudtam jönni, meg igazából azért, mert hamar felismertem, hogy az az út nem nekem való, és már kislányként tudtam, egészen mást akarok. Soha többé nem szeretnék a hazámban dolgozni.

Megszorítottam a kezét, és magamhoz vontam.

– Budapest nem ilyen. Csak Máriónak nem volt szerencséje. Egy olyan lányba szeretett bele, akibe nem lett volna szabad. – Ahogy ezt kimondtam, mellbe vágott a párhuzam. Én is olyan lányba lettem szerelmes, akiről az első pillanatban tudnom kellett volna, hogy veszélyt jelent számomra. De az a különös vonzódás, az a természetfeletti találkozás elhitette velem, hogy nincs más út, csak a közös. Ám Mara másképp döntött, mert az ego bizony le tudja győzni vagy akár rombolni a tiszta érzéseket is.

Márió miatt a mai napig bűntudatom van, ami abból fakadt, hogy nem voltam otthon, és emiatt a halála előtt nem találkoztunk. Vince szerint a baleset előtti napokban nyugtalan volt, amit a srácok a közelgő szülésre fogtak, de lehet, ha én beszéltem volna vele személyesen, akkor mondott volna valamit, és elkerülhető lett volna a tragédia. Ezerszer végigpörgettem magamban a beszélgetéseinket, de nem tudom eldönteni, vajon a lelkiismeretem üldöz vagy valóban volt okom erre a feltételezésre. Vince hasonlóan gondolta, szerinte sem volt véletlen az autó meghibásodása, és azonnal nyomozást indított, de semmilyen eredményre nem vezetett. A temetés napján megfogadta, hogy addig nem nyugszik, amíg ki nem deríti, hogy mi történt pontosan. Szerinte nincs olyan bűnszervezet, ahol ne hibázna egyszer valaki.

Mióta Amerikába költöztem, Marcival és Vincével is tartottam a kapcsolatot, rendszeresen váltunk üzeneteket, és időnként WhatsAppon beszélünk, de ők nélkülem nem igazán szoktak találkozni. A nyári hazautazásunkkor én hoztam őket újra össze. A Stone-ban töltött estén Rosa jelenléte elterelte a figyelmüket, no és az enyémet is Márió hiányáról, egészen el tudtuk magunkat engedni. A megfelelő alkoholmennyiség után Hajni és Edit, a két feleség elrángatta Rosát táncolni. Azaz már nem is emlékszem, kinek volt nagyobb kedve a tánchoz. Rosa vérében ott pezseg a zene, csodásan táncol, ám nekem mégis egy olyan este jutott eszembe, amikor Hajni először faggatott Maráról. Minden Marával közös emlékem felerősödött, ahogy az ismerős helyeken jártam, és bárménnyire szerettem volna tagadni, nem volt könnyebb Rosa jelenlétében elviselni a múltam hangjait. Sőt, még egy adag bűntudattal is megfertőztem a stabilnak tűnő lelkiállapotomat. Az csak egy dolog, hogy az otthon tartózkodásom idején az erkélyemről Mara lakásának bámulása állandó program volt, de mintha a világ véletlenjei arra esküdtek volna fel, hogy engem megtréfáljanak, ugyanis újra és újra jeleket küldtek felém.

Amikor leszálltunk a repülőről, az elsők között Mara unokatestvérébe botlottunk, a pszichológus csaj úgy végigmérte Rosát, mintha Shakira stírölné Pique új nőjét. Amikor a ház előtt kitett bennünket a taxi, egy biciklis futár majdnem elcsapott, az ajtón kilépő nő épp ugyanolyan esernyőt nyitott ki, mint ami Maránál volt, amikor életemben először megláttam, és ekkor még egy óra sem telt el.

Rosát megkedvelték a barátaim, de anya véleménye egészen más volt róla, szerinte „átmenetileg jó lesz” típusú nő, mert bármennyire is csinos, szép és bájos, az ember ne vegyen el olyan nőt, aki nem tud gulyáslevest készíteni. Mivel a házasság veszélye nem fenyegetett, és ezt anya nagyon is jól tudta, azért jól kijöttek Rosával. A nővérem meg nem tud olyan embert prezentálni az életéből, akivel ő ne találná meg a közös hangot. A fiai meg odáig voltak, mert szerintük Rosa ilyen bomba testtel nem lehet orvos, hanem rúdtáncos, csak azt nem mertem nekik elárulni.

Most, hogy Rosa kilépett azon az ajtón, már nem csak a Marával kapcsolatos emlékeim mardosnak. Egyre szánalmasabbnak éreztem magam. Nem volt nagy felismerés számomra, hogy bármennyire is úgy teszek, mintha rendben volnék és a magam módján élvezni tudom az életet, amíg a Marával kapcsolatos érzéseimet nem tudom végleg kiűzni a fejemből, nem lesz lehetőségem Rosát igazán közel engedni magamhoz. Az, hogy nem feldolgoztam a csalódást, csak elfedtem, nem igazán segített. Bárhogy lapátoltam is az élményeket, mint a földet a múlt faládájára, ezek az álmok, mint a mostani is, mindig kiásták, és ilyenkor az egész kezdődött elölről. Ilyenkor rendszerint győzködöm magam, hogy Mara már semmit nem jelent nekem, sajnos hiába tudom, hogy a szívem csak izomrost, kötőszövet és hám némi perikardiális folyadékkal, attól még minden percben összeszorul, ha Marára gondolok.

* * *

Mire beértem a Medical Centerbe, Rob már felrögzítette a gépben az új műtéti rendet. Ő nyilván lényegesen kevesebb whiskyt fogyasztott előző este, mint én. Folyamatosan azt hajtogatta, hogy ő majd ma engedi el magát igazán, mert azt szeretné, ha mindenki remekül érezné magát náluk. Rob a tegnapi spontán iszogatásról órákkal korábban el is indult haza.

Ahogy átnéztem a listát, tudtam, hogy egy perc pihenőm sem lesz, mégis örömmel vetettem bele magam a munkába. Ezek a napok éltettek, amikor még levegőt venni is alig volt időm, és máris este lett. Ilyen volt ez is.

Három kávéval és a déli sós keksszel a gyomrom hat körül jelezte, hogy ez már nem oké, az utolsó műtét alatt az aneszteziológus is hallotta, hogy gyötör az éhség.

Miután végeztem, felhívtam Robot.

– Helló, most varrtam össze az utolsó beteget is – kezdtem. – Holnap is jönnöm kell? – Gondoltam, jobb tisztázni, hogy szombaton ki tudom-e pihenni magam.

– Dehogy. A rezidensek elviszik a hétvégét, és egyébként is tudod, várunk benneteket is a vacsorára. – Mivel nem reagáltam azonnal, már tette is fel a kérdést: – Elfelejtetted?

– Mondhatnám, hogy nem, de az nem volna igaz – árultam el. – De van egy kis gond!

– Ma nem vonhatod ki magad a buliból – emelte fel a hangját. – Amy egész nap készült, végre a gyerekeket is le tudtuk pattintani, nem tehetitek meg, hogy nem jöttök el!

– Én ott leszek – vágtam rá, mert eszemben sem volt lemondani –, de Rosa nem biztos, hogy eljön. – Magam sem tudtam, mit mondjak, hisz reggel úgy elrohant, hogy ezt meg sem beszéltük.

– Összevesztetek? – kérdezte azonnal.

– Nem erről van szó. – Tulajdonképpen egyetlen hangos szót sem ejtettünk, mégis, amikor becsapta az ajtót, úgy éreztem, ez mintha mérföldkő volna és nem jó értelemben. – Felhívom, és hátha utána okosabb leszek.

– Oké! De siess, mert a többiek pontosan szoktak érkezni.

Csörgettem Rosa telefonját, de nem vette fel. Ezek szerint még biztosan haragszik valamiért – állapítottam meg. Amy nem fog örülni, ha egyedül érkezem. Rosa és Amy már jóval azelőtt barátnők voltak, mielőtt mi összejöttünk volna.

Villámgyorsan rendbe szedtem magam, és közben többször próbáltam Rosát hívni, de úgy tűnt, hajthatatlan és ezentúl nem áll velem szóba. Bevallom, gyakran én is így vagyok ezzel, legszívesebben én sem állnék szóba magammal, ha megtehetném. Jobb híján egyedül indultam el Robék vacsorájára. Közben Dézi keresett telefonon.

– Hogy van az én drága nővérem? – kérdeztem köszönés nélkül.

– Én jól vagyok. – Vészjóslóan komoly volt a hangja, azonnal tudtam, hogy valami baj van. – De anya beteg. Kórházban van.

– Hol? – Az orvos énem elsőre nem azt akarta megtudni, hogy mi baja, hanem hogy vajon jó kezekben van-e. Egyáltalán nem mindegy, Budapesten melyik kórházban kezelik.

– Amikor rosszul lett, azonnal Hajnit hívtam fel. – Piros pont a tesómnak, hogy az orvos barátnőmet hívta egyből. – Az a szerencse, hogy anya éppen nálunk lett rosszul. Már jó pár napja köhögött, de nem volt vészes, a közös ebédet sem mondta le. Miután leszedtük az asztalt, ledőlt a kanapéra és el is aludt, viszont egy félóra múlva lázasan, hidegrázással, verejtékezve ébredt, a pulzusa az egekben volt, és iszonyúan köhögött. Hajni intézte a mentőket, és a Budai Klinikára vitték.

– Az jó! És mit diagnosztizáltak? Ugye nincs nagy baj? – aggódtam anya miatt, Dézi így folytatta.

– Én is azt gondoltam, hogy nem történt katasztrófa, ezért nem is zaklattalak azonnal, de most voltam benn, és a tüdőgyógyász mutatott egy röntgenképet, és azon lát valami olyat is, ami nem biztos, hogy tüdőgyulladás. Ezt kezdik el kivizsgálni, miután jobban lesz. Jaj, Konrád, én el vagyok veszve az orvosi szakzsargonban, látod, azt sem tudom jól visszamondani, mit is közölt az orvos. – Egyre kétségbeesettebbnek tűnt.

– Jól van, nyugi! Felhívom őket. Ki az orvosa?

– Oh, mit tudom én, azt hiszem, Andrásnak hívják. Talán Szarvas András. Van ilyen nevű orvos egyáltalán?

– Igen, ismerem is. Felhívom! Nyugodj meg!

Szinte azonnal tárcsáztam is András számát. Jól ismertük egymást. Tőle minden információt megtudtam. Ma csinálnak egy mellkas CT-t, abból már többet fogunk tudni. Abban maradtunk, hogy a CT után egyeztetünk.

Időközben megérkeztem Robék házához, de mielőtt bementem volna, felhívtam anyát. Meglepő jókedvvel vette fel a telefont, és miután elmondta, hogy szerinte Dézi túlaggódja a dolgokat, rólam kezdett faggatózni.

– Anya, nálam semmi változás – nyugtattam meg.

– Hogy van Rosa? – érdeklődött. – Vagy más? – tette fel a kérdést abban reménykedve, hogy arról fogok beszámolni, hogy Rosa helyett beleszerettem valakibe, akit el is fogok venni feleségül. Nem tudom, honnan vette, hogy Rosa amolyan „átmeneti állapot” nálam, de abban egészen biztos voltam, hogy szemernyit sem aggódott amiatt, hogy Las Vegasban kötök ki Rosával és Elvis összead bennünket.

Amikor nem a neki tetsző választ kapta, így reagált:

– Kisfiam, amint látod, nem fogok örökké élni, szóval kapd össze magad!

Ezen csak mosolyogtam, mert ma még az eddigiektől is távolabbinak éreztem azt, hogy bárkit elvegyek feleségül, sőt még azt is, hogy akár csak valakibe bele tudnék szeretni.

Miután elbúcsúztunk és letettük a telefont, csengettem, és Amy nyitott ajtót. Láttam, hogy nem őszinte a mosolya, a nyakamat tettem volna rá, hogy ő ma többet tud Rosáról, mint én, ennek ellenére egyetlen megjegyzést sem tett. Kedvesen beinvitált, és elvette a csokoládét és a bort, amit hoztam.

– A többiek a kertben vannak – intett a hátsó ajtó felé. – Rosa is itt van – jegyezte meg mellékesen.

Néma párbeszéd zajlott le közöttünk. Fogadni mertem volna, hogy azt próbálja belém szuggerálni, hogy ne legyek seggfej Rosával. Bólintottam, és kimentem a többiekhez. A társaság jó hangulatban beszélgetett, a csapat nagy részét ismertem, de volt két pár, akikkel még nem találkoztam. Rob bemutatott bennünket egymásnak. Jó fejeknek tűntek. Mire lefutottam az ilyenkor illő tiszteletköröket, körbe tudtam nézni, és láttam, hogy Amy bizalmasan cseveg Rosával. Rosa nekem háttal állt, odaléptem, és átkaroltam a derekát, jelezve, hogy nekem nincs semmi bajom vele, de ő automatikusan elhúzódott tőlem.

– Amy, csodás a kert! – dicsértem meg a munkáját, ugyanis Amy az egyik legfelkapottabb kertrendező a parton, amin nem is csodálkozom, mert az udvaruk a legkülönlegesebb, amit mostanában láttam. Az én budapesti teraszom jutott eszembe: minden tavasszal készültem, hogy kidekoráljam, de mire időm lett volna, jócskán benne jártunk a nyárban, akkor meg már úgy ítéltem meg, hogy okafogyottá vált a projekt. – Rosa, tudunk beszélni? – fordultam felé.

– Most? – ismételte cinikusan a reggeli hangsúlyommal.

– Mivel nem vetted fel a telefont egész nap – vágtam rá.

Amy diszkréten távozott, mi meg szótlanul elsétáltunk a kert egyik félreeső padjához. Rosa leült, én meg ott toporogtam előtte. Elég keskeny volt a padhinta, nem tudtam akarja-e, hogy leüljek mellé, ilyen közel.

– Ott fogsz álldogálni? – nézett rám mosolyogva. Nagy baj nincs, gondoltam, és elhelyezkedtem mellette, a vállát átkarolva magamhoz vontam, és a hinta lassú ütemes mozgásával összhangban simogattam a karját. Tudtam, hogy nem úszom meg a beszélgetést, de olyan jólesett ez a nyugalom. Kár, hogy csak rövid ideig tartott. – Ha csak hintázni szeretnél, akkor azt megteheted egyedül is – kezdte, és már állt volna fel, ha nem tartom vissza.

– Ne csináld ezt, kérlek! – húztam vissza. – Beszélgessünk!

Rosa felém fordult, és az arcomat méregette. Kíváncsi lettem volna, mit olvasott le, mert a nagy igazság az, hogy kurvára nem készültem fel a lelkizésre, és fogalmam sem volt, mi a francot mondjak. Mivel magam sem tudtam, merre haladunk Rosával, így nehéz lett volna színt vallani, szóval azt gondoltam, inkább kérdezek, az a biztos.

– Mit szeretnél tudni? – tettem fel a kérdést.

– Nézd, Kon – kezdett bele a szerintem már korábban megtervezett monológjába. – Tudod, amikor összejöttünk, akkor nekem semmilyen elvárásom nem volt veled kapcsolatban. Egyszerűen arra vágytam, hogy jól érezzük magunkat egymással. Ezt meg is kaptam, de gyakran észrevettem, hogy te valahol máshol jársz. Először azzal nyugtattam magam, hogy én sem akarom ezt annyira komolyan venni, de ahogy telt az idő, azt éreztem, hogy egyre fontosabbá válsz számomra. Amióta ezt felismertem, folyamatos bizonytalanság vesz körül, mert azt gondolom, nem vagyok elég jó neked.

– Rosa, te csodás nő vagy! – próbáltam megnyugtatni, de ez csak olaj volt a tűzre.

– Ugyan, ne gyere ezzel! – háborgott. – Tudom, hogy csodás vagyok, szép, csinos és még okos is. És épp ez a baj. Azt is tudom, hogy én ennél többet érdemlek. Nem tudom, a te életedben mi zajlott korábban, de én arra a következtetésre jutottam, hogy valószínűleg nincs elegendő hely a szívedben számomra, és ez nekem nem jó. Nem akarok pótszer lenni. Ennél sokkal többre tartom magam, és eldöntöttem, hogy nekem ez így nem kell. Majdnem egy évet adtam neked magamból, de nincs több időm. – Szünetet tartott, majd válasz híján így folytatta: – Látod, most sem mondasz semmit, nem cáfolsz, nem érvelsz. Ez is csak azt bizonyítja, hogy nem vagyok számodra eléggé fontos. Engedjük ezt el! – Azzal adott egy leheletnyi csókot a számra, és hozzátette. – Menj vissza oda, ahol elhagytad önmagadat.

Ezt a mondatot kaptam tőle búcsúajándékként, és még csak nem is haragudhattam érte. Valóban hátrahagytam önmagam egy részét Budapesten, de az is igaz, hogy szépen ellavíroztam nélküle. Ha az álmok nem lettek volna, talán eszembe sem jut, hogy egyszer, egy másik életben, egy másik kontinensen volt valaki, akit minden sejtem már akkor akart, amikor még a testem öntudatlan állapotban élet-halál között lebegett. Talán ez a különlegesség színezte ragyogóvá a Marával való rövid, ámde annál intenzívebb kapcsolatunkat, ami neki nem ért annyit, hogy velem maradjon. Ha felidézem, én mennyire akartam, a kudarc még fájóbbnak tűnik, és minden alkalommal megerősödik bennem a gondolat, hogy tovább kell lépnem. Rosa a legjobbkor sodródott az életembe és mellette olyan kényelmes volt minden, hogy még gondolkodnom sem kellett. Erre most előáll nekem az idővel. Megértem én, de eddig úgy el voltam magammal foglalva, hogy nem törődtem az ő érzéseivel. Egy seggfejnek éreztem magam. Milyen idióta dob el magától egy Rosa kaliberű csajt?

Akkor is ez járt a fejemben, amikor lefoglaltam a repülőjegyet Budapestre. Nem volt más választásom, haza akartam utazni, elsősorban anyát meglátogatni, ám nem számoltam azzal, hogy ez az utazás nehezített pályára áll.