Medgyes Péter
Varga Koritár Pál

részlet

Corvina

© Medgyes Péter és Varga Koritár Pál, 2021
All rights reserved.

Borítóterv: Karcagi Klára

Kiadja 2021-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6761 4

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Előszó

Két évvel ezelőtt kerti parti keretében ünnepeltük meg a Diplomaták mesélik című könyvünk megjelenését. Miközben jókat ettünk, ittunk, a kötetből kimaradt anekdotákkal szórakoztattuk egymást. Néhány hónap múlva a Corvina Kiadó jelezte, hogy szépen fogy a könyvünk. Ezen felbátorodva kopogtattunk: mit szólnának egy újabb kötethez, hiszen diplomatáink tarsolyában százával lapulnak további szellemes és tanulságos történetek? Szélesre tárták az ajtót.

Ez a kötet 32 szerző 159 anekdotáját adja közre. Közöttük vannak olyanok, akik az előző kötetben szerepeltek már, de akadnak újak is, hivatásos diplomaták éppen úgy, mint néhány „ejtőernyős”, sőt egy festőművész is. A történetek kiválogatásánál a rang és a beosztás nem volt szempont: egy történet nem attól érdekes, hogy nagykövettel, elsőbeosztottal vagy konzullal esett meg, netán a legtitkosabb találkozókon is jelenlévő tolmácsokkal. Ugyanakkor szerettünk volna a sok férfi szerző mellé több női diplomatát becserkészni, de sajnos ennyire futotta. Ennek magyarázata, hogy évtizedeken át csak nagyítóval lehetett hölgyeket találni a külképviseleteken dolgozó diplomaták között. Ma azért valamelyest jobb már a helyzet.

A történetekből kiderül, hogy a szerzők finoman szólva sem a fiatalabb korosztályból kerülnek ki; döntő többségünk a nyugdíjas éveit tapossa. Ám éppen ezért, sok évtizedes tapasztalattal a hátunk mögött bőven akad mesélnivalónk. Külszolgálatunk során felelősségteljesen képviseltük hazánkat, és munkánkról hivatalos jelentésekben számoltunk be. Mi azonban ebben a kötetben nem közülük szemezgetünk, nem diplomáciai mű megírására vállalkozunk, annál is kevésbé, mivel több kollégánk már megírta (saját tartalmas) emlékiratát. Mi most inkább pályafutásunk vidámabb pillanatait kívánjuk felidézni, a szó jó értelmében véve „sztorizunk”. A történetek derűs oldalát domborítjuk ki még akkor is, amikor komoly, olykor szívszorító események hírmondói vagyunk.

Külszolgálataink során bejártuk a fél világot, benne mind az öt kontinenssel. Ahogy gyűlt az anyag, eltűnődtünk, hogy milyen szempontok alapján vágjunk rendet a történetek között. Végül a földrajzi elrendezés mellett döntöttünk. Kelet felé indulva lépegetünk egyik országból a másikba, Ausztráliát elhagyva hajtűkanyarral északnyugatra fordulunk, majd kacskaringós nyomvonalon haladunk tovább. Kóborlásunkat egy-egy téma alaposabb kibontása kedvéért olykor megszakítjuk, addig is szusszanhatunk egyet.

Utunk során közel száz országról mesélünk, ami nem kevés. Mindamellett el kell ismernünk, hogy bizonyos fontos országokkal (és ugyan melyik ország nem fontos?) mostohán bánunk, mások meg teljesen kimaradnak a szórásból. Mentségünkre szóljon, hogy „hozott anyagból” dolgozunk, csak arról tudunk hitelesen szólni, ahol rövidebb-hosszabb ideig szolgáltunk. Másfelől nem csak térben vándorlunk egyik földrészről a másikra, időben is nagyokat ugrunk. Hol ősrégi élményekről számolunk be, hol pedig olyanokról, amelyek a közelmúltban estek meg velünk.

Mindeközben bekukkantunk a földgolyó különböző tájain élő emberek világába, szokásaiba, noha számos történetünk éppenséggel Budapesten megtörtént diplomáciai eseményekhez fűződik. Ám akár az itthon, akár a külföldön szerzett emlékeinket idézzük fel, mindenekelőtt saját magunk, hazánk elmúlt ötven éve elé állítunk tükröt. Kicsit olyanok vagyunk, mint a hajdanvolt krónikások. És erre talán joggal lehetünk büszkék.

A szerkesztők

Készülődünk

Mielőtt a tarisznyát és vándorbotunkat felkapva világkörüli útra indulnánk, nézzük meg, hogyan lesz valakiből diplomata.

Egy biztos, senki sem születik külügyesnek. Ahhoz, hogy mégis az legyen valakiből, mindenekelőtt el kell végeznie egy egyetemet, utána jelentkezhet a Külügyminisztériumba, ahová vagy fölveszik, vagy nem. Ha fölveszik, hurrá, ha viszont nem, akkor más állás után kell néznie, például felcsaphat idegenvezetőnek, tolmácsnak, közgazdásznak vagy bármi másnak. Ugyanakkor a szerencsés kiválasztottak sem biztos, hogy örök életükre benn maradnak vagy maradhatnak a Házban, az meg gyakran a sors kifürkészhetetlen akaratán múlik, hogy a világ mely táján kötnek ki. Így volt ez régen – így van ma is.

No de lássuk, hogyan működött a gépezet hajdanában, a rendszerváltás előtt. Mi tagadás, a szakértelem mellett a politikai megbízhatóság döntő tényező volt, melynek szintjét a személyzetisek mérték fel. Mindamellett a felvételnél kifejezett előnynek számított, ha valaki férfinak született. Ha nő létére mégis sikerült bekerülnie, a férfi kollégáknál jóval rögösebb út várt rá. Egyébként az, hogy a hölgydiplomaták finoman szólva is alulreprezentáltak voltak a külképviseleteken, világjelenségnek számított, és teljes esélyegyenlőségről még ma sem beszélhetünk.

Akadtak azután olyan diplomaták is, akik eredeti szakmájuknak (ideiglenesen vagy végleg) búcsút mondva kerültek külügyi állományba. Sőt, egyesek a szamárlétrát kikerülve, némi politikai hátszéllel egy csapásra nagykövetté avanzsáltak. Noha „ejtőernyősök” ma is léteznek, az, hogy tábornokból legyen valaki nagykövet, párját ritkítja.

— Beavatás — Tóth Gábor

1976. szeptember 1-je volt életem első munkanapja a Külügyminisztériumban. Az eseményre készülve új öltönyt és nagy gonddal kiválasztott nyakkendőt vásároltam. A Személyzeti Főosztályon a Közgázról felvett másik négy évfolyamtársammal együtt jelentkeztünk a szigorú tekintetű, szemüveges B. elvtársnál, sorsunkra várva. Engem a frissen létrehozott Gazdaságpolitikai Osztályra osztottak be. (Akkoriban fedezték fel, hogy a diplomácia nem utolsósorban a külgazdaságról szól. Azóta erre többször is rájöttek, legutóbb 2014-ben, amikor a Külügyminisztérium nevét is megváltoztatták, elé téve a Külgazdasági jelzőt.) Bemutattak az osztály vezetőinek és munkatársainak, aztán körbeküldtek a felvételi adminisztrációt intézni. Mire délben visszaértem, már üresek voltak az irodák, mindenki lement ebédelni. Én is ezt tettem.

Az ebédlő a földszinten úgy működött, hogy négyfős asztaloknál kétféle menüből lehetett választani, amit felszolgálók hoztak ki. Az ajtóból láttam, hogy minden hely foglalt, kivéve egyet, amely körül három hölgy (nem kezdő munkatárs) ült, maradt tehát egy hely. Mint később kiderült, három rettegve tisztelt kolléganőről volt szó: a Személyzeti Főosztály, illetve a Miniszteri Titkárság vezetőjéről és a protokollfőnök-helyettesről. Így utólag visszagondolva, talán senki nem merészelt hozzájuk leülni. Odamentem, bemutatkoztam, kérdeztem, szabad-e a hely. Egyhangú bólintás, kiválasztottam a menüt, a hölgyek folytatták a beszélgetést.

A levest sótlannak találtam, de mivel nem akartam megszakítani a kolléganők társalgását, kicsit felemelkedtem, hogy elérjem az átellenben lévő sótartót. Bocsánatkérést mormolva megragadtam, de ahogy visszaültem, a nyakkendőm ünnepélyesen beleereszkedett a levesbe. Habár sikerült visszatartanom a nyelvem hegyére tört indulatszavakat, egy csapásra a három hölgy figyelmének a középpontjába kerültem, a szalvétájukat kínálták, közben folttisztításra vonatkozó jó tanácsokkal láttak el. Az ebéd hátralevő részére nem emlékszem, kivéve, hogy a zakóm alatt csuromvizes háttal, abban a hitben távoztam, hogy diplomáciai pályafutásom legkínosabb próbatételén már az első napon túlestem.

Utóirat. Talán mégsem vettem olyan rosszul az akadályt. A protokollfőnök-helyettes, „a Kepes Kati”, aki kivételes egyéniség, valóságos fogalom volt a Házban, attól kezdve mindig megismert. Egy alkalommal a külügy épületétől pár száz méterre még a taxijába is felvett, hogy reggel nyolcra pontosan beérjek, mert nála a késés főbenjáró bűnnek számított. Sőt, az első, Bolíviába való kihelyezésem előtt nejemmel együtt meghívott a lakására, hogy korábban nagykövetként oda akkreditált férjével együtt filmes beszámolóval készítsen fel bennünket, egy generációval fiatalabb zöldfülűeket az ottani igencsak sajátos körülményekre. Jelentem: túléltük a kiküldetést.

— Személyzetisek egymás közt — Gulyás András

Ma már ugyebár humánerőforrás osztályok vannak, esetleg személyügyi osztályok, de jó negyven éve még az úgynevezett Személyzeti Főosztály volt a diplomáciai gondviselés kifürkészhetetlen eszköze. Ha mongolul tudtál, volt rá esélyed, hogy az arab világba kerülj, és fordítva.

Történt egyszer, hogy a kubai külügyminisztérium személyzeti főnöke budapesti konzultációra érkezett. Engem ért a megtiszteltetés, hogy tolmácsoljak. A program befejeztével a lépcsőházban összefutottam egy kollégával, aki suttogva kérdezte:

– Nos, miről tanácskoztak? Megkérdezték egymást, hogy „Mondja már, elvtársam, Önöknél hogyan szúrnak ki a dolgozókkal?”

Az igazsághoz tartozik, hogy a „kiszúrni” helyett parlagibb igét használt a tisztelt kolléga.

— Majd nyáron — Krausz György

Valamikor a nyolcvanas években új gépkocsivezető érkezett a helsinki nagykövetségre. November havában jártunk, de már akkor fél méteres hó borított mindent, az autók nehezen birkóztak meg a latyakkal. Nehéz volt megkülönböztetni a befagyott tavakat, szigeteket a szántóföldektől. Egy ilyen alkalommal fejtágítást tartottam a sofőrömnek:

– Nézze, ez itt egy sziget, most egy hídon vagyunk.

– De szép lehet nyáron – sóhajtott a sofőr.

– Most a tengeren járunk, de az ott már a szárazföld.

– De szép lehet nyáron!

– Ez meg itt egy szobor, sajnos teljesen befedte a hó.

– De szép lehet nyáron!

– Ez nem hóbucka, ez egy szikla, alatta templom van.

– De szép lehet...

A finn nyárban azonban sohasem lehetett része a szerencsétlennek: májusban disszidált a fia, azonnal hazarendelték.

— Férfimunka — Székelyné Németh Mária

1973 decemberében léptem be a Külügyminisztérium Bem rakparti épületébe, miután sikeres felvételi vizsgán estem át. Tarsolyomban az ELTE Bölcsészkar történelem–francia szakos tiszta kitűnő diplomájával és átlagon felüli francia nyelvtudással, hiszen édesapám párizsi diplomáciai kiküldetése alatt, gyerekként francia elemi iskolába jártam. Mindez feljogosított volna arra, hogy a diplomáciai szamárlétra legalján ugyan, de referensi beosztást kapjak.

No, de hát lánynak születtem. Ez a megjegyzés manapság már, hál’ istennek, furcsán hangzik, hiszen sokkal több nő dolgozik a Külügyminisztériumban és szerte a világban magyar külképviseleteken, mint régen. Negyvenvalahány évvel ezelőtt azonban távolról sem ez volt a helyzet. Igaz, volt néhány „nagyasszony” főosztályvezetői beosztásban, olyanok, akiket nem lehetett külképviseletekre kihelyezni, mert magas rangú, sokszor vezető beosztásban lévő férjük Budapesthez kötötte őket. Ám az igazi diplomaták között akár a központban, akár a külképviseleteken lámpással kellett keresni a nőket.

Szóval azon a bizonyos napon jelentkeztem a Személyzeti Főosztályon. Felvételi kérelmemmel egy nő foglalkozott – az egyszerűség kedvéért nevezzük őt Margónak. Szigorúan végigmért, és megkérdezte, hogy tényleg diplomata akarok-e lenni. Mégis, hogy gondolom én ezt? Ez egy tipikusan férfi szakma. A nemzetközi tárgyalásokon országok, földrészek sorsa felől dönteni, udvariasan, de kíméletlenül érvényesíteni a haza érdekeit, nos, ez a férfiak terepe. Örökösen úton lenni, évekig a hazától távol, idegenben élni, a nap 24 órájában készenlétben állni nem akármilyen állóképességet kíván. Hogy győzné mindezt egy gyönge asszony? Egy nő, ha van esze, előbb-utóbb férjhez megy. Mármost melyik az a férj, aki követné a külképviseletre kihelyezett feleségét? Vajon hajlandó feladni a saját karrierjét, és beállni a feleség mellé háztartásbelinek? (Ugyanis a rendszerváltás előtt a diplomaták hozzátartozóinak, főleg a nyugati országokban tilos volt bármilyen helyi munkát vállalniuk, nehogy idegen befolyás alá kerüljenek.)

Margónak ekkor mentő ötlete támadt. Mivel a végzettségem történész, felajánlotta, hogy a Külügyminisztérium levéltárában kaphassak előadói állást, ahol segíthetem a diplomáciai dokumentumok, jelentések, táviratok tematikus rendezését, a történészkutatók számára az anyag előkészítését. Választás elé kerültem: vagy elfogadom az ajánlatot, ami azért nem hangzott egy történelem szakos fülének annyira rosszul, vagy érzékeny búcsút inthetek a Bem rakpartnak.

Egy évet dolgoztam a levéltárban. Mondanom sem kell, hogy történészi képzettségemnek nem sok hasznát vettem. A francia nyelvtudásomnak még annyit sem. Viszont elérkezett a nyelvvizsga ideje. Ehhez tudni kell, hogy abban az időben a felvételi követelmény egy egyetemi diploma és legalább egy idegen nyelv felső szintű ismerete volt. Sőt, évente arról is számot kellett adni, hogy az ember mennyire ismeri az adott nyelv külügyi szakzsargonját. Nem diplomáciai-referensi állásban voltam ugyan, de a francia felsőfokú külügyi szakmai nyelvvizsgát nekem is le kellett tennem. Miközben sokan a körmüket tövig rágták izgalmukban, én a nyelvtanári végzettségemnek és a gyerekkoromban felszedett párizsi akcentusomnak köszönhetően kellemesen elbeszélgettem a vizsgáztatóval franciául, ami akörül forgott, hogy nyelvtudásomat hogyan tudom kamatoztatni a munkámban. Azt feleltem, sehogy, hiszen egész nap magyar nyelvű dokumentumokat bújok.

A „C” típusú francia nyelvvizsga megszerzése után szorgalmasan folytattam meglehetősen unalmas munkámat a levéltárban. Egyszer csak jön a főnököm, hogy a fejlődő országokat felügyelő miniszterhelyettes azonnal látni akar. Engem? Úristen, vajon melyik dokumentumra lehet szüksége ennyire sürgősen? Remegő lábbal futok a raportra.

A miniszterhelyettes nagyon kedvesen fogadott, hellyel kínált, majd közölte, hogy a francia tanárnő, akinek egyébként nagy tekintélye volt a házban, leszúrta őt, a miniszterhelyettest, és kérdőre vonta: vajon annyira jól van a külügy tolmács szintű franciással eleresztve, hogy már a levéltár is velük van kitapétázva? Egyszóval felajánlotta, hogy dolgozzam a IX. Területi Főosztályon, enyém lesz a Maghreb térség: Algéria, Marokkó, Tunézia, Mauritánia, vagyis az összes francia nyelvű észak-afrikai arab ország, valamint a nyugat-szaharai válságövezet.

Így kezdődött az igazi diplomáciai karrierem. Bokros referensi teendőim mellett persze rengeteget kellett franciául tolmácsolnom a Külügyminisztérium legkülönbözőbb rendű-rangú vezetőinek, sőt esetenként állami vezetőknek is.

Margóra még néhány évig kicsit nehezteltem, de így, sok évtized távlatából sok mindenben igazat kell adnom neki. A diplomácia tényleg „férfi” munka – ha ugyan férfin elsősorban azt értjük, hogy derekasan helyt kell állni.

— Katonából diplomata — Fodor Lajos

Ejtőernyős vagyok, no nem a szó katonai értelmében – politikailag. A katonai pálya csúcsáról egyik napról a másikra a Külügyminisztérium Ázsia Főosztálya vezetőjének előszobájában találom magam.

Viszonylag nagy a forgalom a nem túl tágas helyiségben. A serényen dolgozó két titkárnő egyike, látva téblábolásomat a ki-be csukódó ajtók árnyékában, megszólal:

– Kit tetszik keresni?

A civil világban persze nem tudhatja mindenki, hogy ki volt a Magyar Honvédség első számú katonája, tegnap még vezérkari főnök, mától felkészülő nagykövet, de mielőtt válaszolnék, a másik Ildikó (merthogy mindketten Ildikók voltak) odaszól a kolléganőjének:

– Ildi szólj már az úrnak, hogy álljon félre az ajtóból, mert mindjárt fellökik.

Megrázó élmény. Én, akinek vezényszavára tegnap még százak pattantak fel, itt ácsorgok egy szűk előszobában. Most kezdem megérteni, hogy mától új világ kezdődik az életemben.

A helyzetet régi ismerősöm, Kéry Gyuri oldja meg. Ahogy kidugja fejét a főosztályvezetői irodájából, nyomban felkiált:

– Nahát, Isten hozott! Lányok, miért hagytátok a vezérezredes urat itt szobrozni?

Az egyik Ildikó talpraesetten visszakérdez:

– Ha nem mondja, hogy kicsoda, akkor honnan kéne tudnunk?

Így indult nagyköveti felkészülésem első napja, de hozzá kell tennem, hogy a két Ildikóval később jól kijöttünk egymással, sok támogatást kaptam tőlük a felkészülés során, és nem ők voltak az egyetlenek, akik segítettek nekem eligazodni a diplomáciai aprómunka világában.

Mi tagadás, rögös úton haladtam. Az még csak hagyján, hogy kiutazásom időpontja egyre csúszott, de az akkreditációs okmányok sem készültek el időben. Amikor végre megszületett a dokumentum, az aláírt példányt a biztonság kedvéért megmutattam Ausztrália magyarországi nagykövetének. Amikor rápillantott, meghűlt ereiben a vér, de lakonikusan csak ennyit fűzött hozzá:

– Ez így nem fog menni, tábornok úr, ugyanis Őfelsége II. Erzsébet titulusai nem a hivatalos protokoll szerint vannak feltüntetve.

Teljes összeomlás – mindez a tervezett utazás előtt pár nappal. Szerencsére Mádl Ferenc köztársasági elnök úrral régről kiváló viszonyt ápoltam, és az őszinte szó is segített:

– Elnök úr, elrontottuk a szöveget, de ez az új már szabályos. Megtenné, hogy ismét aláírja?

Ott helyben aláírta.

Tartalom

Előszó

Készülődünk

Beavatás (Tóth Gábor)

Személyzetisek egymás közt (Gulyás András)

Majd nyáron (Krausz György)

Férfimunka (Székelyné Németh Mária)

Katonából diplomata (Fodor Lajos)

Szovjetunió és utódállamai

Barátságvonat (Nanovfszky György)

Fulladozva (Gilyán György)

Brezsnyev, a dohányos (Mészáros Sándor)

Megérdemelt jutalom (Trombitás Zsófia)

Csecsenföldi tárgyalások (Mészáros Sándor)

Kisinyovi vízumközpont (Bayer Mihály)

Lóagy (Medgyes Péter)

Kelet-Ázsia

Phenjani életképek (Bayer Mihály)

Ez mi lehet? (Papp Nándor)

Kínai KRESZ (Odze György)

Mi itt a probléma? (Odze György)

Unagi (Sűdy Zoltán)

Ritka siker (Sűdy Zoltán)

A herceg alsóruhája (Trombitás Zsófia)

Az ötödik kontinens

Csillagok (Fodor Lajos)

Ja kérem... (László Béla)

Micsoda meglepetés! (László Béla)

Borkóstoló (Fodor Lajos)

Rács mögött (Juhász Sándor)

Három col (Fodor Lajos)

Dél-Ázsia

Golf nélkül nem élet az élet (Várkonyi László)

Grízleves (Sűdy Zoltán)

Tudod mit? (Szentiványi Gábor)

A kalkuttai cipőpucoló (Papp Nándor)

A nepáli tigris (Odze György)

A rolexes futár (Várkonyi László)

A bűvészinas (Várkonyi László)

Közel-Kelet

A dubaji szálloda (Medgyes Péter)

Kifüstöltek (Trombitás Zsófia)

Zarándokút (Medgyes Péter)

Gyönge vigasz (Bayer Mihály)

Eredeti? (Medgyes Péter)

Túléltem (Medgyes Péter)

Agatha ágyasa (Medgyes Péter)

Izrael

Nem a ruha teszi (Galli László)

Lilike (Galli László)

Fő a biztonság! (Galli László)

Kóser szilva (Galli László)

Kinek mikor? (Galli László)

Fehér asztalnál

Frakk (Krausz György)

Hékás! (Robák Ferenc)

Ez minden? (Krausz György)

Fő a higiénia! (Varga Koritár Pál)

Marhalábszárpörkölt (Juhász Sándor)

Szakácskönyv (Medgyes Péter)

Egyiptom, Líbia

Áldás (László Béla)

Farúk és Amr (Bayer Mihály)

Borzaska (Marton Béla)

Kutya egy helyzet (Galli László)

Nyivák (Marton Béla)

Maghrebi kalandozások

Cserebere (Robák Ferenc)

Munka és szórakozás (Robák Ferenc)

A csodadoktor (Robák Ferenc)

A fiúsított lány (Székelyné Németh Mária)

Ki számít őslakosnak? (Robák Ferenc)

Ki itt a főnök?

Ki is az a konzul? (Galli László)

A nagyfőnök (Marton Béla)

Jótanács (Gulyás András)

Balesetveszélyes szakma (Varga Koritár Pál)

Fénykép szobám falán (Horvát János)

Fekete-Afrika

Mesebeli Afrika (Précsényi Árpád)

Afrika kizárva (Tóth Gábor)

Türelem! (Tóth Gábor)

Tud táncolni? (Juhász Sándor)

Érdemeim elismerése (Gulyás András)

Fekete, fehér (Papp Nándor)

A repülés kínjai

Futárposta (Robák Ferenc)

Kényszerleszállás (Medgyes Péter)

24C (Medgyes Péter)

Az a rohadék! (Medgyes Péter)

Nyoma veszett (Várkonyi László)

Dél-Amerika

Ha zöld, légy óvatos! (Varga Koritár Pál)

Mire jó az irodalom? (Gulyás András)

Mi tetszik? (Tóth Gábor)

A diplomáciai ügynök (Tóth Gábor)

Argentin tangó (Medgyes Péter)

Magyar emigránsok

A száműzött, a vándor és a kalandor (Márton András)

A magyar fátum (Prőhle Gergely)

Kondorosi csárda (Varga Koritár Pál)

Az örökmozgó (Varga Koritár Pál)

Rigó Jancsi (Tóth Gábor)

Elevenek és holtak (Helyes Imre)

Az ezermester gróf (Varga Koritár Pál)

Kuba, Mexikó

Az én pingpongdiplomáciám (Horvát János)

Daru negyven tojásért (Horvát János)

Gyógyszer és szivardoboz (Horvát János)

Betiltott dal (Varga Koritár Pál)

Buenos dias (Medgyes Péter)

Fölösleges protokoll?

Kultúrák metszéspontjában (Papp Nándor)

Hiteles történet (Tóth Gábor)

Öt perc az nagy idő (Gilyán György)

Forgóajtó (Krausz György)

Hátramenet (Székelyné Németh Mária)

Teljes körű kitüntetés (Szentiványi Gábor)

Jó neked! (Szentiványi Gábor)

Gönczizmusok

A plebejus államfő (Papp Nándor)

Hogy mondják magyarul? (Papp Nándor)

Altamira (Koroncz Ágnes)

A törvény az törvény (Medgyes Péter)

Elnökjárás Magyarországon (Gulyás András)

Hatszemközt

Nem egy leányálom (Papp Nándor)

Gesztenyés történetek (Rákóczi István)

Seiko és Goya (Rákóczi István)

Magyarról magyarra (Rákóczi István)

Agancsosok (Krausz György)

A tolmács magányossága (Gulyás András)

Egyesült Államok

Ilyen is létezik? (Márton András)

Beszorulva (Márton András)

17 perc (Márton András)

Név szerint (Bánlaki György)

A széttépett beszéd (Matzon Ákos)

Botcsinálta sztár (Trombitás Zsófia)

Nem emlékszel? (Horvát János)

Nagy-Britannia

Szegény az eklézsia (Várkonyi László)

Léptet fakó lován… (Juhász Sándor)

A duda kétélű fegyver (Odze György)

Az angliai sírgondozó (Szentiványi Gábor)

Krikett (Odze György)

A sport mindent visz

Találkoztam Beckhammel (Odze György)

Maradona a Wembleyben (Várkonyi László)

Foci (Robák Ferenc)

A magyar géniusz (Prőhle Gergely)

Kubala (Gulyás András)

Uralkodók bűvöletében

A királynő magyar udvarhölgye (Trombitás Zsófia)

A lovaggá ütés veszélyei (Trombitás Zsófia)

Királyok és királynők (Papp Nándor)

Hová siet, miniszterelnök úr? (Koroncz Ágnes)

Királyok erénye? (Székelyné Németh Mária)

EnenKio Királyság (Helyes Imre)

A magyar hercegnő (Helyes Imre)

Közép-Európa

Hamvába hullt (Bayer Mihály)

Mi, belgák (Robák Ferenc)

A római parti pékség (Prőhle Gergely)

Jobbkéz-szabály (Ódor László)

Megállt az idő (Prőhle Gergely)

A népszabis csaj (Krausz György)

Franciaország

Elkéstem (Précsényi Árpád)

Borozgatunk (Robák Ferenc)

Lágy szívű konzulok (Robák Ferenc)

A sivatagi róka (Précsényi Árpád)

Diplomáciai előjogok (Gulyás András)

Spanyolország

Rosszkedvünk hete (Gulyás András)

Rossz időzítés (Varga Koritár Pál)

Királyi vadászat (Varga Koritár Pál)

Bankkártya nélkül nem ember az ember (Varga Koritár Pál)

Folyosói találkozás (Varga Koritár Pál)

Kismama, rosszlány és kamionsofőr (Gulyás András)

Állati történetek (Gulyás András)

Dél-Európa

Angyali segítség (Robák Ferenc)

Én lenni magyar diplomat (Székelyné Németh Mária)

Mancs (Székelyné Németh Mária)

Kálmánka (Székelyné Németh Mária)

Virágok mezeje és Rodostó (Székelyné Németh Mária)

Szigyó (Nanovfszky György)

Hazatérés

A szerzők életrajza

Felhasznált irodalom

Országjegyzék

Névmutató

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Felelős szerkesztő: Blaschtik Éva
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Varga Virág

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

Felhasznált betűtípusok
Judson – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0