A fordítás és szerkesztés az alábbi kiadás alapján készült:

Brian Herbert and Kevin J. Anderson: The Sandworms of Dune

Tom Doherty Associates, New York, 2007

Fordította: Galamb Zoltán

Borítógrafika: Molnár Márk

Borítótipográfia: Szabó Vince

Szerkesztés: Takács Gábor

Tördelés: Gelányi Mariann

Korrektúra: Kótai Katalin

Copyright © Herbert Properties, LLC, 2007

Hungarian translation © Galamb Zoltán, 2023

Hungarian edition © GABO, 2023

Borítógrafika © Molnár Márk, 2023

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

ISBN 978-963-566-532-7

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

Nem lehet elégszer hangsúlyozni, mivel tartozunk annak a lángelmének, aki megalkotta ezt a hihetetlen sorozatot. Jelen könyvet újfent Frank Herbertnek ajánljuk, e csodás és fontos ötletekkel teli férfinak, aki mentorunkként segített minket újabb és újabb történetekkel gazdagítani fantasztikus Dűne-univerzumát. A Dűne homokférgei az a regény, melyet az események időrendje szerinti nagy fináléként álmodott meg, mi pedig örömmel nyújtjuk át végre a hűséges rajongók millióinak.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Akárcsak a korábbi kötetek esetében, most is sokak segítségét vettük igénybe, hogy a lehető legjobb formában születhessen meg a kézirat. Szeretnénk megköszönni Pat LoBrutto, Tom Doherty és Paul Stevens segítségét a Tor Bookstól; Carolyn Caughey-ét a Hodder & Stoughtontól; Cathrine Sidorét, Louis Moestáét és Diane Jonesét a WordFire, Inc.-től; Kim Herbertét a Herbert Properties LLC-től. Byron Merritt és Mike Anderson rengeteg munkát fektetett a dunenovels.com internetes honlap elkészítésébe. Alex Paskie alapos ismeretekkel segített minket a zsidó filozófiával és hagyományokkal kapcsolatban, dr. Torkos Attila pedig a tények helyességét és a következetességet ellenőrizte.

Ezenkívül többen támogatták az új Dűne-regények megírását, többek között John Silbersack, Robert Gottlieb és Claire Roberts a Trident Media Grouptól; Richard Rubinstein, Mike Messina, John Harrison és Emily Austin-Bruns a New Amsterdam Establishmenttől; Penny és Ron Merritt, David Merritt, Julie Herbert, Robert Merritt, Margaux Herbert és Theresa Shackelford a Herbert Properties LLC-től.

És mint mindig, ezek a könyvek sem születhettek volna meg feleségeink, Janet Herbert és Rebecca Moesta Anderson állandó segítsége és támogatása, valamint Frank Herbert eredeti géniusza nélkül.

Nem sokkal azután, hogy a Megbecsült Matrónák berontottak a Régi Birodalomba, a Bene Gesserit nővérek meggyűlölték és félni kezdték őket. A betolakodók bevetették rettenetes obliterátoraikat, hogy sorra elpusztítsák a Bene Gesserit- és a tleilaxi bolygókat, a roppant iparáról és fegyvergyártásáról híres Richesét, sőt, magát a Rakist is.

Ám ahhoz, hogy életben maradhassanak a még hatalmasabb Ellenséggel szemben, akik üldözőbe vették őket, a Megbecsült Matrónáknak olyan tudásra volt szüksége, amely kizárólag a Nővérek birtokában volt. Megszerzéséhez dühödt viperaként csaptak le, rendkívüli erőszakossággal rontottak rájuk.

A Kereszteződésnél lezajlott csata után a két szemben álló csoportot erőszakkal az Új Nővérek rendjében egyesítették, a frakciók azonban tovább birkóztak egymással a hatalomért és az uralomért. Micsoda elpocsékolása ez időnek, tehetségnek és életeknek! A valódi fenyegetés kívülről jött, ám mi továbbra is a mondvacsinált ellenséggel küzdöttünk.

MURBELLA PARANCSNOK ANYA,
AZ ÚJ NŐVÉREK ELŐTT ELMONDOTT BESZÉD

Ketten hánykódnak egy mentőcsónakban egy feltérképezetlen tengeren. Az egyik így szól: „Nézd! Egy szigetet látok. Jobbat nem tehetünk, mint hogy partra szállunk, búvóhelyet építünk, és bevárjuk a mentőcsapatokat.” A másik így felel: „Nem, még messzebb be kell eveznünk a tengeren, és meg kell lelnünk a hajózási útvonalakat. Ez a legjobb, amit tehetünk.” Mivel képtelenek megegyezni, egymásnak esnek, a csónak felborul, és mindketten a vízbe fúlnak.

Ilyen az emberi természet. Még ha mindössze két ember maradna is a világmindenségben, egymással szemben álló pártokra szakadnának.

BENE GESSERIT MINISTRÁNSOK KÉZIKÖNYVE

Amikor különböző gholákat teremtünk, újraszőjük a történelem szövetét. Paul Muad-Dib ismét közöttünk jár szerelmével, Csanival, édesanyjával, Lady Jessicával, és fiával, II. Letóval, a Dűne Istencsászárával. Wellington Yueh Suk orvos jelenléte, kinek árulása térdre kényszerített egy nagy nemesi Házat, egyszerre nyugtalanító és megnyugtató. Szintén velünk van a harcos Mentát Thufir Hawat, Stilgar fremen naib, valamint a kiváló planetológus, Liet-Kynes. Gondoljunk csak bele a lehetőségekbe!

Ennyi lángelme félelmetes hadsereget alkot. Szükségünk lesz éles eszükre, hiszen minden eddiginél iszonyatosabb ellenséggel kell szembenéznünk.

DUNCAN IDAHO:
EGY TÖBB MINT MENTÁT VALLOMÁSAI

Tizenötezer esztendőn át várakoztam és tervezgettem és gyűjtöttem az erőmet. Továbbfejlődtünk. Elérkezett az idő.

OMNIUS

HUSZONEGY ÉVVEL A KÁPTALANHÁZRÓL VALÓ SZÖKÉS UTÁN

Oly sokan, kiket a múltból ismerek, még nem születtek újjá. Mégis hiányoznak, noha nem is emlékszem rájuk. Az axolotltartályok hamarosan orvosolják ezt a hiányt.

LADY JESSICA GHOLÁJA

A bolyongó nemhajó, az Ithaka fedélzetén Jessica szemtanúja volt leánya születésének, ám csupán megfigyelőként. Az alig tizennégy éves lány másokkal együtt a gyógyászati központban zsúfolódott össze, míg a szomszédos szülőszobában két Bene Gesserit Suk orvos előkészült, hogy lefejtsék az aprócska csecsemőt az axolotltartályból.

– Alia – suttogta maga elé az egyik doktornő.

Valójában nem Jessica leánygyermeke volt, hanem megőrzött sejtekből növesztett ghola. A nemhajón utazó ifjú gholák egyike sem vált még „önmagává”. Még nem nyerték vissza emlékeiket, a múltjukat.

Elméje egyik rejtett zugából valami megpróbált a felszínre törni, és noha idegesítőnek érezte, akár egy meglazult fogat, Jessica nem tudta felidézni az első alkalmat, amikor Alia megszületett. Az archívumokban újra meg újra elolvasta Muad-Dib életrajzíróinak legendás beszámolóit. De nem emlékezett rá.

Kizárólag a tanulmányai során látott képek sejlettek fel elméjében: Száraz levegőjű és poros sziecs az Arrakison, körben fremenek. Jessica és fia, Paul korábban menekülni kényszerült, és egy sivatagi törzs fogadta be őket. Leto herceg halott volt, a Harkonnenek gyilkolták meg. A várandós Jessica ivott az Élet Vizéből, amivel örökre megváltoztatta a méhében növekvő magzatot. Az eredeti Alia születése pillanatától fogva különbözött minden más újszülöttől, ősi bölcsesség és őrület lakozott benne, anélkül volt képes kapcsolatba lépni a Más Emlékekkel, hogy átesett volna a Fűszeragónián. Szörnyszülöttként jött a világra!

Az egy másik Alia volt. Más időben és más helyen.

Jessica most ghola „fia”, Paul mellett állt, aki biológiai évei számát tekintve egy esztendővel idősebb volt nála. Paul imádott fremen kedvese, Csani oldalán várakozott, egy kilencéves ghola fiúcskával együtt, akit viszont egykor kettejük fiaként, II. Letóként ismertek. Az életek egy korábbi leosztásában ők alkották Jessica családját.

A Bene Gesserit rend azért támasztotta fel ezeket a történelmi alakokat, hogy segítségükre legyenek az őket üldöző félelmetes Külső Ellenséggel szemben. Immár rendelkezésükre állt Thufir Hawat, Liet-Kynes planetológus, Stilgar fremen törzsfő, sőt, még a rossz emlékű dr. Yueh is. Alia most a gholaprogramban beállt közel egy évtizedes hiátus után csatlakozott a csoporthoz. Hamarosan mások következnek, a három megmaradt axolotltartályban már újabb magzatok növekedtek: Gurney Halleck, Serena Butler, Xavier Harkonnen.

Duncan Idaho kérdő pillantást vetett Jessicára. Az örökkévaló Duncan, aki az összes korábbi életéből felgyülemlett emlékkel rendelkezett… Jessica elmerengett, vajon a férfi hogyan vélekedhetett az újszülött gholáról, a múltnak a jelenbe felszálló egyik buborékáról. Valaha az első Duncan-ghola Alia hitvestársa volt…

Duncan, akinek sötét dróthaja jól leplezte korát, érett férfiként járt közöttük. Pontosan úgy nézett ki, mint a töméntelen archívumi feljegyzésben szereplő hős, aki Muad-Dib korától az Istencsászár harmincöt évszázados uralkodása után további tizenöt évszázadon át újra és újra felbukkant az élők között.

A késve érkező idős rabbi zihálva rontott be a szülőszobába a tizenkét éves Wellington Yueh kíséretében. Az ifjú Yueh homlokáról hiányzott a híres Suk Egyetem rombusz alakú tetoválása. A szakállas rabbi láthatóan úgy vélte, ezúttal sikerül megóvnia a nyurga fiút attól, hogy megismételje a korábbi életében elkövetett hibákat.

A rabbi haragosnak tűnt, ahogy mindig, amikor az axolotltartályok közelébe került. Mivel a Bene Gesserit orvosok ügyet sem vetettek rá, az idős férfi Sheeanán töltötte ki a dühét.

– Többévnyi józanság után megint megtettétek! Mikor tanuljátok meg már, hogy Istennel nem lehet packázni?

Miután baljós jövőálmot látott, Sheeana ideiglenesen befagyasztotta a gholaprogramot, amelyet korábban a kezdetektől fogva szenvedélyesen támogatott. Ám a gondozók bolygóján nemrégiben átélt viszontagságok, és az, hogy az Ellenség vadászai kis híján elfogták őket, rákényszerítette Sheeanát a döntése felülbírálatára. A roppant történelmi és hadászati tudás, amivel a tudatukra ébresztett gholák szolgálhattak, a nemhajó legfontosabb fegyverének bizonyulhat. Sheeana úgy határozott, hogy vállalja a kockázatot.

Talán egy napon majd Alia ment meg minket, morfondírozott Jessica. Vagy egy másik ghola…

Sheeana a sorsot kísértve kísérletet hajtott végre a születendő gholán, hogy az még jobban hasonlítson arra az Aliára. Miután kikalkulálta, az eredeti Jessica terhessége mely szakaszában vette magához az Élet Vizét, a Tisztelendő Anya utasította a Bene Gesserit Suk orvosokat, hogy az axolotltartályba fecskendezzenek bele egy közel halálos mennyiségű fűszert. Telítették a magzatot. Megpróbáltak újjáteremteni egy szörnyszülöttet.

Jessica iszonyodva értesült a hírről – ám túl későn, hogy bármit is tegyen ellene. Vajon miként hat majd a fűszer az ártatlan gyermekre? A melanzstúladagolás lényegileg különbözött az Agóniától.

Az egyik Suk orvos megkérte a rabbit, hogy távozzon a szülőszobából. Az idős férfi haragos tekintettel felemelte reszkető kezét, mintha megáldaná az axolotltartály sápadt testét.

– Ti, boszorkányok, azt hiszitek, ezek a tartályok már nem asszonyok, nem emberi lények… De ő még mindig Rebekka. Továbbra is a nyájam egyik gyermeke.

– Rebekka létfontosságú feladatot vállalt magára – szólalt meg Sheeana. – Minden önkéntes pontosan tudta, mi fog történni vele. Elfogadta, hogy áldozatot kell vállalnia. Te miért nem vagy képes erre?

A rabbi elkeseredetten a mellette álló ifjúhoz fordult.

– Magyarázd meg nekik, Yueh! Rád talán hallgatni fognak.

Jessica úgy látta, a sápadt gholafiút inkább izgatták, mintsem felháborították a tartályok.

– Suk orvosként – mondta – számos gyermeket segítettem világra. Az ilyesmit azonban sosem helyeseltem. Legalábbis így hiszem. Mivel gholaemlékeimhez egyelőre nem férhetek hozzá, gyakran összezavarodom.

– Rebekka pedig nő, nem valamiféle biológiai gépezet, melynek az a rendeltetése, hogy melanzsot és gholákat termeljen. Ezt meg kell értenetek. – A rabbi egyre jobban felemelte a hangját.

Yueh megvonta a vállát.

– Mivel ugyanígy jöttem a világra, nem lehetek teljességgel objektív. Ha visszanyerném az emlékeimet, talán egyetértenék veled.

– Ahhoz nincs szükséged az eredeti emlékekre, hogy gondolkozz! Tudsz gondolkozni, vagy tévedek?

– A magzat készen áll – szakította félbe őket az egyik orvos. – Le kell fejtenünk. – Türelmetlenül a rabbihoz fordult. – Hadd végezzük a dolgunkat, vagy a tartályban is kár keletkezhet.

A rabbi undorodón morogva kitolakodott a szülőszobából. Yueh ott maradt, tovább figyelt.

Az egyik Suk orvosnő lekötötte a testes tartályról a köldökzsinórt. Alacsonyabb kollégája elvágta a lilásvörös ostorszíjat, majd letörölte a nyálkás csecsemőt, és a magasba emelte Aliát. A kisbaba azonnal hangosan felsírt, mintha alig várta volna már, hogy megszülessen. Jessica megkönnyebbülten felsóhajtott az egészségtől dagadó hang hallatán, ami elárulta neki, hogy ezúttal nem egy szörnyszülött jött a világra. Az eredeti Alia annak idején céltudatosan nézett körül, tekintetében egy érett felnőtt értelme tükröződött. Ennek a kicsinek a hangja teljesen normálisnak tűnt. Ám hirtelen elhallgatott.

Amíg az egyik orvos ellátta az immár magába eső axolotltartályt, a másik szárazra törölte és egy plédbe csavarta a csecsemőt. Jessica szíve önkéntelenül összeszorult, szerette volna megérinteni, karjába fogni a kisbabát, de ellenállt a kísértésnek. Vajon Alia egyszer csak megszólal a Más Emlékek hangján? A csecsemő ehelyett körbejártatta látszólag fókuszálatlan tekintetét a gyógyászati központon.

Mások fognak gondoskodni Aliáról, ami nem sokban tér el attól, ahogy a Bene Gesserit nővérek közös szárnyuk alá vették az anyjuktól elválasztott újszülött lányokat. Az első Jessica, aki nemesítési mesternők folyamatos felügyelete mellett született, sohasem tudta meg, milyen egy hagyományos értelemben vett édesanya. Ahogy ez a Jessica sem fogja megtudni, sem Alia, sem a többi kísérleti gholakisbaba. Az újszülött kislányt egy rögtönzött társaság fogja közösen felnevelni, inkább tudományos kísérletként, mintsem szeretetből.

– Micsoda különös család vagyunk! – suttogta Jessica.

Az emberek sohasem képesek a tökéletes pontosságra. Az arctáncoltató „nagykövetek” révén összegyűjtött minden tudás és tapasztalat ellenére zavaros maradt a kép. Mindazonáltal az emberi történelem fontos eseményeiről szóló hamis beszámolók bepillantást engednek az emberiség téveszméibe.

ERASMUS: FELJEGYZÉSEK ÉS ELEMZÉSEK
42. SZÁMÚ MÁSOLAT

A több évtizedes erőfeszítés ellenére a gondolkodó gépeknek még mindig nem sikerült elfogniuk a nemhajót és értékes rakományát. Ez a kudarc azonban nem akadályozta meg a számítógépes örökelmét abban, hogy megindítsa hatalmas megsemmisítő flottáját az emberiség fennmaradó része ellen.

Duncan Idahónak továbbra is sikerült folyton egérutat nyernie Omnius és Erasmus elől, akik zsákmányukat keresve újra meg újra kivetették a semmibe vibráló tachionhálójukat. Noha a nemhajó álcázóképességei többnyire sikeren megakadályozták, hogy láthatóvá váljon, üldözőik időről időre megpillantották, mint egy bokrok mögött lapuló kisállatot. A vadászatot az örökelme eleinte érdekes kihívásnak vette, ám mostanra egyre frusztráltabbá vált.

– Már megint elveszítetted a hajót – mennydörögte Omnius Szünkronia technikai metropoliszának központi, katedrálisszerű termének hangszórójából.

– Pontatlan megfogalmazás. Ahhoz, hogy elveszítsem, elébb meg kellene találnom. – Erasmus igyekezett hanyagul odavetni ezt, miközben változtatott likvimetál arclemezének vonásain, és a kedves öreg hölgy külsejét ismét felváltotta a megszokottabbnak tetsző, platinafelületű robottest.

A fémtornyok egymásba ívelő vastag faágakként hajoltak Erasmus fölé, boltíves kupolát képezve a gépkatedrális belsejében. Az oszlopok bekapcsolt felületéből fotonok léptek ki, és tündöklő fényben fürdették új laboratóriumát. Még egy izzó szökőkutat is beépített, amelyben láva fortyogott – hasztalan dísz volt, de a robot előszeretettel élte ki ilyesmikben kifinomult művészi érzékét.

– Ne türelmetlenkedj! Emlékezz a matematikai kivetítésre! Minden csodásan eleve elrendeltetett.

– A matematikai kivetítéseid talán éppúgy üres mítoszok, akár bármely prófécia – közölte Omnius. – Honnan tudhatnám, hogy helyesek?

– Mert kijelentettem róluk, hogy azok.

A gépi flotta megindításával végre kezdetét vette a már az ősidőkben megjósolt Kralizec. A Kralizec… az Armageddon… a Világmindenség Végét jelző Csata… a Ragnarök… az Azrafel… az Idők Végezete, a sötétség felhője. Alapvető változás ideje érkezett el, melyben az egész világegyetem elfordul kozmikus tengelyén. Az emberek legendái a civilizáció kezdete óta ismételten megjósoltak egy efféle kataklizmát. Voltaképp már számos ehhez fogható világkatasztrófa lezajlott: a Butleri Dzsihád, Paul Muad-Dib dzsihádja, II. Leto, a Zsarnok uralkodása. A számítógépes kivetítések manipulálásával, ezzel pedig hasonló várakozásokat teremtve Omnius elméjében, Erasmusnak sikerült beindítania az események sorát, mely újabb alapvető elmozduláshoz vezet majd. Prófécia és valóság – a dolgok rendje valójában nem számított.

Erasmus végtelenül összetett számításai, melyek rendkívül bonyolult folyamatokon futtattak végig többtrilliónyi adategységet, nyílként egyetlen lehetséges eredmény felé mutattak: a végső és tökéletes Kwisatz Haderach határozza meg majd a Kralizec végkimenetelét befolyásoló eseményeket – bárki legyen is ő. A kivetítés ezenkívül azt is megmutatta, hogy a Kwisatz Haderach a nemhajón tartózkodik, Omnius ezért természetesen a maga oldalára akarta állítani ezt az erőt. Következésképp a gondolkodó gépeknek el kell fognia azt a hajót. Aki elsőként gyakorolhat nyomást a végső Kwisatz Haderachra, azé lesz a diadal.

A robot nem tudta, pontosan mire lehet képes a szuperlény, ha már meglelték és fogságba ejtették. Jóllehet Erasmus régóta tanulmányozta az embereket, továbbra is egyszerű gondolkodó gép maradt, ellentétben a Kwisatz Haderachhal. Az új arctáncoltatók, akik hosszú évekkel ezelőtt beszivárogtak az emberek közé, és létfontosságú információkkal tértek vissza az Összehangolt Birodalomba, egyfajta hibrid biológiai gépezetekként valahol a kettő közé estek. Ő és Omnius már olyan sok arctáncoltatók által ellopott élet emlékeit olvasztották magukba, hogy néha elfeledték, kik is valójában. Az eredeti tleilaxi mesterek nem látták előre, miféle jelentőséggel bír majd egyszer az, aminek a létrehozásában segédkeztek.

Az önálló akaratú robot azonban tudta, hogy egyelőre irányítása alatt kell tartania Omniust, ezért így szólt:

– Van elég időnk. Egy egész galaxist kell elfoglalnod, mielőtt szükségünk lesz a fedélzeten lévő Kwisatz Haderachra.

– Örülök, hogy nem vártam ki, amíg sikert aratsz.

Omnius évszázadokon át építette legyőzhetetlen haderejét. A hagyományos, ám a korábbiaknál összehasonlíthatatlanul hatékonyabb fénysebességű hajtóművekkel felszerelt járművek megszámlálhatatlan milliói indultak meg és szóródtak szét, hódították meg egyik csillagrendszert a másik után. Az örökelme használhatta volna a helyettesítő matematikai navigációs rendszert, amit az arctáncoltatók „ajándékoztak” az Űrligának, ám a Holtzman-technológia egyik eleme továbbra is túlságosan felfoghatatlan maradt számára. Szükség volt valami meghatározhatatlanul emberire ahhoz, hogy megfoghatatlan „hittel” átvágjanak a meghajlított téren. Az örökelme sohasem ismerte volna el, hogy a bizarr technológia tulajdonképpen… nyugtalanná tette.

Néhány próbaképp megvívott összecsapás után a robothadihajók fala peremhadállásként működő bolygókra lelt, és gyorsan elpusztította azokat. Felderítő automaták térképezték fel az elébük kerülő világokat, és terjesztettek el halálos biológiai járványokat, melyeket Erasmus fejlesztett ki. Mire a tényleges gépi hadiflotta megérkezett a kiszemelt világhoz, a katonai akció gyakran feleslegesnek bizonyult a haldokló populáció ellen. Minden összetűzés, még a Megbecsült Matrónák elszigetelt csoportjai ellen vívott kisebb csaták kimenetele is egyértelmű volt.

Hogy lefoglalja magát, az önálló akaratú robot átnézte a visszaküldött adatfolyamokat. Ezt a részt kedvelte a legjobban. Zümmögő figyelőkutasz repdesett előtte, de egy mozdulattal félresöpörte.

– Ha hagynál összpontosítani, Omnius, talán módot találhatnék rá, hogy felgyorsítsam az emberek elleni hadjáratot.

– Honnan tudjam, hogy nem követsz el újabb hibát?

– Mert megbízol a képességeimben.

A figyelőkutasz odább reppent.

Míg a gépi flotta egyik bolygó után a másikat verte szét, Erasmus további utasításokat adott a megszálló robotoknak. Ahogy a megfertőzött emberek a földön vonaglottak és okádtak, miközben vér szivárgott testük pórusaiból, a gépek felderítői könnyűszerrel kifosztották az adatbázisokat, a levéltárakat, könyvtárakat, és más adatforrásokat. Ekképp egészen más információkhoz juthatott hozzá, mint az arctáncoltatók véletlenszerűen megrostált adatai révén.

A beáramló rengeteg ténynek köszönhetően Erasmus ismét tudósként tevékenykedhetett, mint egykoron. A tudományos igazság keresését tartotta léte igazi értelmének. Az adatfolyam most minden korábbinál bővebben hömpölygött. Örömében, hogy ennyi új információhoz, ennyi megemésztetlen adathoz hozzájuthatott, bonyolult elméjét megtömte nyers tényekkel és történelmi feljegyzésekkel.

A gondolkodó gépek tizenöt évezreddel ezelőtti feltételezett elpusztítása után a szapora emberiség ismét terjeszkedni kezdett, civilizációkat épített, és pusztított el. Erasmus érdekesnek találta, ahogy a corrini csatát követően a Butler család birodalmat alapított, melyben Corrino néven a rövidebb hiátusoktól és interregnumoktól eltekintve tízezer évig uralkodott, hogy hatalmukat végül egy Muad-Dib nevű fanatikus vezér döntse meg.

Paul Atreides. Az első Kwisatz Haderach.

Sokkal alapvetőbb változást hozott viszont fiának, II. Letónak az uralkodása, akit Istencsászárnak és Zsarnoknak egyaránt neveztek. Az újabb Kwisatz Haderach – e különös hibrid, akit ember és homokféreg alkotott –, aki háromezer-ötszáz éven át drákói törvényeket tartott fenn. Az ellene elkövetett sikeres merénylet után az emberi civilizáció szétesett. A Szétszóródásban a galaxis távoli pontjaira menekült embereket megedzette a nélkülözés, mígnem a legkegyetlenebb emberfajta – a Megbecsült Matrónák – az egyre terjeszkedő gépi birodalom területére nem tévedt…

Egy másik repkedő komszem ugyanazokat a feljegyzéseket pásztázta, melyeket Erasmus olvasott. Omnius a falak vibráló lemezei segítségével szólt hozzá.

– Az ellentmondások, amiket ténynek állítanak be, nyugtalanítanak.

– Talán nyugtalanítóak, de izgalmasak is. – Erasmus lekapcsolódott a kötegnyi adatállományról. – A történelmük megmutatja, miként tekintenek önmagukra és az őket körülvevő világmindenségre. Ezeknek az embereknek nyilvánvalóan szüksége van valakire, aki ismét erős kézzel igazgatja majd őket.

Miért fontos a vallás? Mert önmagában a logika nem vehet rá senkit arra, hogy hatalmas áldozatokat hozzon. Kellő vallási hevülettől hajtva azonban az emberek hajlandóak lehetetlen feladatokra vállalkozni, és isteni áldásnak tekintik, hogy ezt tehetik.

MISSIONARIA PROTECTIVA,
ELEMI TANKÖNYV

Két férfi munkás jelent meg Murbella hűvösen hivalkodó tanácstermének ajtajában egy feszült megbeszélés közepén. Szuszpenzoros kampók segítségével egy nagy testű, mozdulatlan robotot húztak maguk mögött.

– Parancsnok Anya! Azt kérted, hogy ide szállítsuk le ezt.

A harci gépezet kék és fekete fémből készült, merevítőkkel és átfedő páncélzattal megerősítve. Kúpszerű fejébe érzékelők és célzószerkezetek sorát építették, négymotoros karjait kábelek burkolták és fegyverekkel toldották meg. Az egyik nemrégiben lezajlott összecsapásban megsérült harci robot terjedelmes törzsén sötét foltok éktelenkedtek, ahol nagy energiájú sugarak iktatták ki a belső processzorait. Működésképtelen volt és halott, legyőzték. Ám még kiiktatva is rémálmokat okozott.

Murbella érveikből és vitájukból felriasztott tanácsosai a hatalmas gépre meredtek. Az egybegyűlt nők mindegyike az Új Nővérek sima, fekete egyenruháját viselte, az egységesített öltözködést előíró szabályzatot követve, amely nem engedte, hogy bárki akár a Bene Gesserit-, akár a Megbecsült Matróna-származás bármi jelét viselje magán.

A Parancsnok Anya az ijedtnek tűnő munkásokra nézett.

– Hozzátok be ide azt a dolgot, hogy a szemünk előtt legyen, valahányszor az Ellenségről beszélgetünk. Jó hatással lesz ránk, ha valami emlékeztet minket arra, kivel állunk szemben.

A férfiak még a szuszpenzoros kampók segítségével is csak nagy nehezen, verejtékezve tudták bevonszolni a gépet a terembe. Murbella a testes harci robothoz vonult, és dacosan az elhomályosult optikai érzékelőszálaiba bámult. Majd büszkén leányára pillantott.

– Idaho bashar a duvalle-i csatából hozta haza ezt a példányt.

– Egy hulladékfém-feldolgozóban lenne a helye. Vagy ki kellene lőni az űrbe – válaszolta Kiria, az egyik dogmatikus egykori Megbecsült Matróna. – Mi van, ha még mindig működik benne valamiféle passzív kémprogram?

– Mindent kitöröltek belőle – szólalt meg Janess Idaho. A Nővérek haderejének újonnan kinevezett főparancsnokaként kifejezetten gyakorlatias ifjú nővé nőtte ki magát.

– Trófea, Parancsnok Anya? – kérdezte Laera, egy sötét bőrű Tisztelendő Anya, aki a maga csendes módján gyakran támogatta Murbellát. – Vagy hadifogoly?

– Ez az egyetlen darab, amire a seregeink épen találtak rá. A gépek négy hajóját lőttük szét, mielőtt visszavonultunk, és hagytuk, hogy elpusztítsák mögöttünk a bolygót. Akkorra már tombolt a járvány a Rontón és a Pitalon, és egyetlen túlélő sem maradt. A halmozott emberveszteségek immár milliárdokra rúgnak.

A Duvalle, a Ronto és a Pital csupán a gépi hadsereg félreeső rendszerek ellen indított hadjáratának legutóbbi áldozatai voltak. A roppant távolságok és a támadó haderő hatalmas túlereje miatt a jelentések vázlatosak és gyakran idejétmúltak voltak. A menekültek és a hírvivők befelé özönlöttek a harci zónákból, a Szétszóródás külső határai felől.

Murbella hátat fordított a működésképtelenné tett robotnak, hogy szembenézzen a nővérekkel.

– Most, hogy tudjuk, hatalmas vihar közeleg, egyszerűen kiüríthetjük a településeinket, és mindenünket hátrahagyhatjuk. Ez a Megbecsült Matrónák módszere.

Néhány nővér hátrahőkölt a megjegyzés hallatán. A Megbecsült Matrónák egykor úgy döntöttek, hogy megfutamodnak az Ellenség elől, útközben pedig mindent feldúlnak és kifosztanak, abban a reményben, hogy egy lépéssel mindig megelőzhetik a vihart. Számukra a Régi Birodalom nem jelentett többet durva barikádnál, ami időlegesen feltartóztathatta az Ellenséget. Mindössze abban bíztak, elég sokáig kitart ahhoz, hogy végleg elszökhessenek.

– Vagy bedeszkázhatjuk az ablakainkat, megerősíthetjük a falakat, és kirohanhatunk. És reménykedhetünk, hogy túléljük.

– Ez nem közönséges vihar, Parancsnok Anya – szólalt meg Laera. – A hatásait már most érzékeljük. A csataterekről idesereglő menekültek kimerítik a második hullámban található világaink ellátórendszereit, melyeket szintén készülünk kiüríteni. Az emberek nem fognak kiállni, hogy harcoljanak.

– Akár az ázott patkányok, akik a süllyedő tutaj szélére zsúfolódnak – mormolta maga elé Kiria.

– Mondja a Megbecsült Matróna, aki annak idején ugyanezt tette – jegyezte meg Murbella. – Az önhittségükkel, hogy előbb lecsapnak, és csak aztán gondolkodnak, maguk a szajhák okozták az összes problémát. – Amikor mélyre ásott az emlékeiben és a történelemben, elsőként idézte fel, régtől halott nővérei miként ingerelték ostobán a gondolkodó gépeket.

Kiria felháborodott, még mindig jól láthatóan a Megbecsült Matrónák közé sorolta magát. Murbellát ez aggasztotta.

– Te magad tártad fel, miért olyanok a Megbecsült Matrónák, amilyenek, Parancsnok Anya. Megkínzott tleilaxi nők, kóbor Tisztelendő Anyák és néhány halszólító leszármazottai. Minden joguk megvolt hozzá, hogy bosszút esküdjenek.

– Ahhoz viszont nem volt joguk, hogy ostobán viselkedjenek! – csattant fel Murbella. – A fájdalmas múlt senkit sem jogosít fel arra, hogy kirohanjon mindenki ellen, aki az útjába kerül. Azzal nem nyugtathatták a lelkiismeretüket, hogy úgy tettek, mintha tudnák, mit csinálnak, amikor megtámadtak egy gépi előőrsöt, és olyan fegyvereket loptak, amiknek a működési elvéről fogalmuk sem volt. – Halványan elmosolyodott. – Azt viszont tökéletesen értem, még ha nem is értek vele egyet, hogy lerohanták a tleilaxi bolygókat. A Más Emlékek révén tudom, mit műveltek őseinkkel a tleilaxiak… Emlékszem, hogy az egyik förtelmes axolotltartályuk voltam. De mindenki vésse az eszébe, hogy az efféle provokatív és átgondolatlan erőszakosság mérhetetlen szenvedést okozott az emberiségnek. És most nézzétek meg, mivel kell szembenéznünk!

– Hogyan erősíthetnénk meg magunkat egy ekkora vihar ellenében, Parancsnok Anya? – A kérdést a vén Accadia tette fel, az egyik Tisztelendő Anya, aki a Káptalanház Archívumában lakott. Accadia szinte sosem aludt, és nem engedte, hogy nap érje pergamenre emlékeztető bőrét. – Miféle védelemmel rendelkezünk? – A behemót robot mintha gúnyosan bámulta volna őket a terem sarkából, ahova a férfiak beállították.

– Például a vallás fegyverével. Mindenekelőtt Sheeanával.

– Sheeanának semmi hasznát nem vehetjük! – vetette ellen Janess. – A követői úgy hiszik, évtizedekkel ezelőtt meghalt a Rakison.

A rakisi papság egykor nagyra tartotta a lányt, aki parancsolt a homokférgeknek. A Bene Gesserit meggyökereztette a Sheeana körül kialakult hitet, a Dűne megsemmisítése pedig csupán a Nővérek nagyobb szabású céljait mozdította elő. Állítólagos halála után a kimentett lányt elszigetelve tartották a Káptalanházon, hogy egy napon majd harsonaszó kíséretében „feltámadhasson halottaiból”. Ám az igazi Sheeana több mint húsz évvel ezelőtt elszökött Duncannel a nemhajón.

– Nem feltétlenül szükséges, hogy köztünk legyen. Egyszerűen keresni kell néhány nővért, aki hasonlít rá, aztán elég kisminkelni őket, és kissé alakítani az arcberendezésükön. – Murbella az ajkához ütögette az ujját. – Igen, tizenkét új Sheeanával fogjuk kezdeni. Szétszórjuk őket a menekültek bolygóin, mivel a hontalanná vált túlélők lesznek a legkönnyebben megnyerhető újoncaink. A feltámadt Sheeana látszólag egyszerre több helyen fog megjelenni: messiásként, látnokként, vezérként.

Laera rendkívüli észszerűséggel reagált.

– A genetikai tesztek kimutatják, hogy imposztorok, és nem Sheeana tért vissza közénk. A terved visszafelé sül el, amint az emberek rájönnek, hogy meg akartuk téveszteni őket.

Kiria már rájött a nyilvánvaló megoldásra.

– A vizsgálatokat Bene Gesserit orvosokkal – Suk orvosokkal – is elvégeztethetjük… akik majd hazudnak az érdekünkben.

– Ezenkívül ne becsüljétek alá a legnagyobb előnyünket sem. – Murbella előretartotta a kezét, akár egy alamizsnáért könyörgő koldus. – Az emberek hinni akarnak. A Missionaria Protectiva évezredeken át szövögette a vallásos hiteket a népek között. Ezeket a technikákat most nem csupán önmagunk védelme érdekében, hanem gyakorlati fegyverként kell használnunk, eszközként, mellyel hadseregeket befolyásolhatunk. Nem passzív és védelmező, hanem tevékeny erőként. Missionaria Aggressivaként.

A többi nőnek, kiváltképp Kiriának, tetszett az ötlet. Accadia összevont szemöldökkel riduli kristálylapokra meredt, mintha a sűrűn rótt betűk között próbálna mély értelmű válaszokat találni.

Murbella kihívón a harci robotra pillantott.

– A tizenkét Sheeana fűszert fog vinni magával a készleteinkből. Mindegyikük szertelenül osztogatja majd a melanzsot, ahogy közzéteszi kinyilatkoztatásait. Azt fogja mondani, Shaitan megígérte neki álmában, hogy a fűszer ismét bőven fog folyni. Habár a Rakist felégették, akár egykor Szodomát és Gomorrát, számos új Dűnére bukkannak majd más helyeken. Sheeana ezt fogja ígérni nekik. – Évekkel ezelőtt Tisztelendő Anyák csoportjai indultak útnak titkos Szétszóródás során, hajóikon a mindennél fontosabb homoksügérekkel, hogy további világokon honosítsák meg őket, és újabb sivatagbolygókat teremtsenek a homokférgek számára.

– Hamis próféták és egyszerre több helyen messiás. Már korábban is volt példa ilyesmire. – Kiria hangjából unottság érződött ki. – Magyarázd el, miképpen profitálhatunk ebből!

Murbella céltudatos mosolyt villantott rá.

– Kihasználjuk az elharapózó babonaságot. Az emberek úgy hiszik, válságos időket kell átvészelniük, ami éppoly ősi ciklusnak számít, mint a legősibb vallások, melyek jóval megelőzték az Első Nagy Mozgalmat és a Zenszuni hadzsot. Így a saját érdekeinkhez igazítjuk ezt a vallást. A gondolkodó gépek testesítik meg a fő gonoszt, akit le kell győznünk, mielőtt az emberiség elnyeri méltó jutalmát.

Az Archívum hajlott korú igazgatójához fordult, és így szólt:

– Accadia, olvass el mindent, amit a Butleri Dzsihádról találsz, és arról, hogyan vezette Serena Butler a seregeit. Ugyanez vonatkozik Muad-Dibre is. Akár azt is kijelenthetnénk, hogy már a Zsarnok kezdett erre felkészíteni minket. Tanulmányozd át az írásait, ragadj ki belőlük passzusokat, melyekkel alátámaszthatjuk a mondandónkat, hogy az emberek meggyőződéssel higgyék, ezt a végső átfogó összecsapást a kezdetektől fogva megjósolták: elérkezett a Kralizec ideje. Ha hisznek a próféciákban, még azok után is tovább harcolnak majd, hogy bármiféle észszerű reménybe kapaszkodhatnának.

Intett a nőknek, hogy ki-ki eredjen a dolgára.

– Időközben találkozót szerveztem az ixiekkel és a Ligával. Mivel a Richese megsemmisült, követelni fogom, hogy a teljes termelőkapacitásukat a háborús előkészületekre fordítsák. A legkisebb ellenállásra is szükségünk van, amit az emberiség fel tud mutatni.

Amikor kifelé indult a teremből, Accadia megkérdezte:

– Mi van, ha az ősi próféciák igaznak bizonyulnak? Mi van, ha valóban elérkezett az Idők Végezete?

– Akkor minden, amit teszünk, még inkább jogosnak mondható. És akkor is harcolunk. Mindössze ennyit tehetünk. – Murbella a robot felé fordult, és úgy beszélt hozzá, mintha a gépi elme még mindig értené a szavait. – És így fogunk legyőzni benneteket.

Egyéni tudás és megszámlálatlan titok tudója vagyok. Sohasem ismerheted meg azt, amit én ismerek! Sajnálnálak, ha nem lennél hitetlen.

DÉLIBÁB A SHARIAT ÚTJÁN
APOKRIF TLEILAXI ÍRÁS

A Liga gigantikus csillagbárkáján egyetlen utas sem sejtette, miben mesterkedik az orruk előtt a navigátor és tleilaxi mester foglya.

Azzal, hogy visszatartották a melanzsszállítmányokat, a Bene Gesserit boszorkányok sarokba szorították és drasztikus lépésekre kényszerítették az Űrligát. A fűszeréhség miatt kihalással fenyegetett navigátorok csoportja egyre inkább sürgette Waffot, hogy végezze el a feladatát. A tleilaxi mester szintén érezte, hogy fontos a sietség, hiszen őt is a pusztulás fenyegette, igaz, más okokból.

Waff elfordult a megfigyelőlencsétől, és lopva újabb adag melanzsot kapott be. A fahéjillatú port kizárólag tudományos célokra biztosították neki. Ajkához és nyelvéhez érintette az égetően csípős anyagot, önkívületbe révedve lehunyta szemét. Ilyen parányi mennyiség – épphogy csak megízlelte – manapság elegendő lett volna ahhoz, hogy egy egész házat vásároljon rajta az egyik kolónián! A tleilaxi férfi érezte, hogy az energia újra elárasztja kimerült testét. Edrik nem fogja sajnálni tőle ezt a kevéske melanzsot, hogy segítse a koncentrációt.

A tleilaxi mesterek normális esetben egyik testből a másikba vándoroltak, a gholahalhatatlanság láncolatában maradtak fenn. A Nagy Hit megtanította őket a türelemre és a hosszú távú tervezésre. Vajon Isten Hírnöke nem maga is három és fél évezredet élt? Viszont ennek a Waffnak a növekedését tiltott technológiákkal gyorsították fel az axolotltartályban. Testének sejtjei úgy égették keresztül magukat az életén, akár az erdőt emésztő lángok, és mindössze néhány év alatt átlódították őt a csecsemőkorból a serdülésen át a felnőttkorba. Waff emlékeinek visszaállítása pedig tökéletlenül sikeredett, elmúlt életeiből és tudásából pusztán töredékeket hoztak a felszínre.

Miután megszökött a Megbecsült Matrónák fogságából, Waff kénytelen volt a navigátorok csoportjánál menedéket kérni. Mivel eredetileg Edrik és társai finanszírozták a gholafeltámasztást, miért ne kérhetett volna tőlük védelmet? Noha az apró termetű férfi nem emlékezett rá, miként lehetséges az axolotltartályokban melanzsot előállítani, kijelentette, hogy képes a lehetetlenre – fel tudja támasztani az elvileg kihalt homokférgeket.

A csillagbárka elszigetelt laboratóriumában Edrik ellátta minden szükséges kutatási eszközzel, technikai felszereléssel és genetikai nyersanyaggal, amire csak szüksége lehetett. Waff megtette, amit a navigátorok megköveteltek tőle. Ha sikerül visszahoznia az életbe a fenséges homokférgeket, melyeket végleg kiirtottak a Rakison, egyszerre lesz képes fűszert előállítani, és feltámasztani a Prófétáját.

Meg kell tennem! Kudarcról szó sem lehet.

Felgyorsított öregedése miatt Waff már csak egészen rövid ideig érezheti magát élete teljében, lehet tökéletesen egészséges, és használhatja éles elméjét. Mielőtt megindulna az elkerülhetetlen és gyors leépülés, rengeteget kell még megvalósítania. A roppant feladat ösztökélte őt.

Összpontosíts! Összpontosíts!

Felkapaszkodott egy támlátlan székre, és belebámult a plázfalú tárolóba, melyet a Rakisról származó homokkal töltöttek fel. A Dűne. A bolygó vallási jelentősége miatt a zarándokoknak, akik nem engedhették meg maguknak a költséges csillagközi utazást, relikviákkal kellett megelégedniük, kődarabokkal, melyeket Muad-Dib palotájából törtek le, vagy fűszerrost kárpitok foszlányaival, melyekre II. Leto kinyilatkoztatásait írták fel. Még a legszegényebb jámbor hívő is birtokolni akart egy keveset a Rakis homokjából, hogy a porba márthassa ujjait, és ezzel közelebb érezhesse magát a Megosztott Istenhez. A navigátoroknak sikerült több száz köbméternyi eredeti rakisi homokot összegyűjteniük. Jóllehet, kétséges volt, hogy a szemcsék eredete bármi módon is befolyásolhatta a kísérletek eredményességét, Waff inkább kizárta a véletlen változókat.

A nyitott tároló fölé hajolt, szájában összegyűjtötte a nyálát, majd hosszú cseppet engedett a puha homokba. Akár a piranhák egy akváriumban, apró alakok kezdtek nyüzsögni a felszín alatt, igyekeztek megkaparintani a behatoló nedvességet. Réges-régen egy másik helyen, a köpés – saját vizünk megosztása – a tisztelet jele volt a fremenek között. Waff arra használta, hogy a felszínre csábítsa vele a homoksügéreket.

A kismestereket. Homoksügérek példányait, akik sokkalta értékesebbnek számítottak, mint maga a Dűne homokja.

Évekkel ezelőtt a Liga elfogta a Bene Gesserit egyik hajóját, mely a raktereiben homoksügéreket szállított. Amikor a fedélzeten tartózkodó boszorkányok nem voltak hajlandók elárulni küldetésük célját, mindannyiukat megölték, a homoksügéreket lefoglalták, a Káptalanház pedig sosem értesült az incidensről.

Amikor megtudta, hogy a Liga birtokában van néhány kifejletlen homoksügér génhordozó, Waff magának követelte azokat a munkájához. Ugyan arra nem emlékezett, miképpen lehet axolotltartályokban melanzsot előállítani, ettől a kísérlettől sokkal többet várt. Ha feltámasztja a férgeket, nem egyszerűen fűszert kap vissza, hanem magát a Prófétát!

Mivel nem félt a homoksügérektől, kicsiny kezét belemártotta az edénybe. A szélénél fogva megragadta az egyik bőrszerű lényt, és kirántotta a homokból a vergődő állatot. Amint megérezte a verejtékből kinyerhető nedvességet, a homoksügér a tleilaxi ujjai köré tekeredett, hozzásimult a tenyeréhez és bütykeihez. Waff közben nyomkodta és böködte a puha bőrfelületet, átformálta a széleket.

– Kicsi homoksügér, miféle titkokat tudsz feltárni előttem? – Ökölbe szorította a kezét, a lény pedig körbefolyta, zselészerű kesztyűt vont köréje. Waff érezte, hogy kiszárad a bőre.

A homoksügérrel egy üres asztalhoz ment, és ráhelyezett egy széles, mély serpenyőt. Megpróbálta lefejteni kezéről a homoksügért, de valahányszor lehúzta bütykeiről a lényt, az visszacsúszott a bőrére. Mivel már az egész kezén érezte a kiszikkadás jeleit, egy kancsó vizet öntött a serpenyőbe. A homoksügér megérezte a bőségesebb nedvességforrás jelenlétét, és rögtön belepottyant.

A víz halálos méreg volt a homokférgek számára, nem így a homoksügéreknek, a lárvaállapotú férgeknek. A kezdetleges génhordozónak teljesen más volt a biokémiája, mielőtt átalakult volna kifejlett változatává. Paradoxon. Hogyan lehetséges, hogy egy lény életciklusának egyik szakaszában mohón vonzódjon a vízhez, míg a másikban belepusztuljon az érintkezésbe?

Miközben ujjait mozgatta, hogy ellensúlyozza a természetellenes dehidrációt, Waff lenyűgözve figyelte, ahogy a homoksügér elnyeli a vizet. A lárva ösztönösen felhalmozta a nedvességet, amivel tökéletesen száraz környezetet biztosított a felnőtt példányoknak. Korábbi életeinek megmaradt emlékei révén tudott a homokférgek áttelepítésére és irányítására tett ősi tleilaxi kísérletekről. A szokványos próbálkozások, hogy kifejlett férgeket vigyenek át száraz bolygókra, rendre kudarcot vallottak. Még a legszikkadtabb külvilági tájak is túlságosan sok nedvességet tartalmaztak ahhoz, hogy életben tartsanak egy ennyire törékeny – törékeny? – létformát, mint amilyenek a homokférgek voltak.

Most viszont más elgondolásból indult ki. Ahelyett, hogy a világokat változtatná meg, hogy otthont adhassanak a homokférgeknek, talán magukat a férgeket változtathatja meg, hogy kifejletlen formájukban alkalmazkodjanak az új környezethez. A tleilaxiak beszélték az Isten nyelvét, genetikai géniuszuk segítségével pedig nemegyszer megvalósították a lehetetlent. Vajon II. Leto nem Isten Prófétája volt? Waff kötelességének érezte, hogy visszahozza Őt az élők közé.

Az elképzelés és a kromoszóma-mechanizmus egyszerűnek tűnt. A homoksügér fejlődésének egy bizonyos pontján egy kioldó vegyület megváltoztatta a lénynek a vízre, egy ilyen közönséges anyagra adott kémiai reakcióját. Ha Waffnak sikerülne megtalálnia és blokkolnia ezt a kioldó vegyületet, a homoksügér továbbfejlődne, viszont nem irtózna a folyékony víztől. Ez valódi csoda lenne.

Ám ha valaki megakadályozza, hogy egy hernyó gubót szőjön maga körül, a hernyó ennek ellenére is pillangóvá alakulna át? Felettébb körültekintően kell eljárnia.

Ha jól értelmezte azt, amit a boszorkányok a Káptalanházon véghez vittek, a Nővérek megtalálták a módját, hogyan engedhetik szabadon a homoksügéreket egy ellenséges környezetben – a Bene Gesserit bolygószékhelyén. Amint bekerültek a körforgásba, a homoksügérek szaporodni kezdtek, és megindították a teljes ökoszisztéma megállíthatatlan elpusztítását (átalakítását?). Végül sivataggá változtatják az egész bolygót, ahol a homokférgek életben maradhatnak és újjászülethetnek.

Ez sorban egymás után újabb kérdéseket vetett fel. Miért vittek magukkal a menekülő Bene Gesserit nővérek homoksügéreket a hajóikon? Más világokon akarták szétszórni azokat, hogy még több sivatagvilágot hozzanak létre? Még több homokféreg-élőhelyet? Egy efféle vállalkozás komoly, összehangolt erőfeszítést igényel, évtizedek alatt hozza meg gyümölcsét, és kipusztítja egy bolygó természetes flóráját és faunáját. Nem hatékony módszer.

Waff sokkal közvetlenebb megoldásra lelt. Ha sikerül olyan homokféreg fajt előállítania, amely elviseli a víz jelenlétét, sőt, képes tenyészni mellette, a lényeket számtalan világra be lehetne telepíteni, ahol gyorsan elszaporodnának és sokasodnának! A férgeknek nem kellene átalakítaniuk egy egész bolygó természeti környezetét ahhoz, hogy melanzsot termelhessenek. Ezzel Waff saját maga számára pótolhatatlan évtizedeket spórolhatna meg. A módosított homokférgek örökre kielégítenék a Liga navigátorainak fűszerigényét – ezzel egy időben Waff céljait szolgálnák.

Segíts nekem, Próféta!

A homoksügér mostanra minden vizet magába szívott a serpenyőből, és lassan végigmászott az edény oldalán és alján, feltérképezte a határokat. Waff kísérleti eszközöket és vegyszereket rakott a laborasztalra: alkoholokat, savakat és melegítőket, mélyminta-vételezőket.

Az első vágás volt a legnehezebb. Aztán dolgozni kezdett a vergődő, amorf lényen, hozzálátott, hogy akármi módon is, de kiszedje belőle genetikai titkait.

Rendelkezésére álltak a legkiválóbb DNS-elemzők és génszekvenálók, amiket a Liga be tudott szerezni neki… és valóban kiváló eszközöknek bizonyultak. A homoksügér hosszasan haldoklott, de Waff meggyőződéssel hitte, hogy a Próféta nem neheztel meg rá ezért.

Bűz szivárog a pórusaimból. A kihalás förtelmes szaga.

SCYTALE,
AZ UTOLSÓ ISMERT TLEILAXI MESTER

Az apró, szürke bőrű kisgyerek aggódva nézett idősebb, de minden vonásában azonos hasonmására.

– Ez itt lezárt terület. A bashar mérges lesz ránk.

Az idősebb Scytale haragosan összevonta a szemöldökét. Elkeserítette, hogy egy gyermek, akire ilyen ragyogó jövő vár, ennyire gyáva legyen.

– Ezeknek az embereknek nincs felhatalmazása szabályokat erőltetni rám. Egyik önmagamra sem! – Scytale a többévnyi előkészítés, okítás és ismételgetés ellenére tudta, hogy a gholafiú még mindig nem fogja fel, valójában ki ő. A tleilaxi mester köhécselt és hunyorgott, képtelen volt csökkenteni testi fájdalmait. – Fel kell ébresztened a genetikai emlékeidet, mielőtt túl késő!

A gyermek idősebb önmaga után eredt a homályos folyosón, de léptei túlságosan reszketegek voltak ahhoz, hogy észrevétlenek maradjanak. A leépülő Scytale-nek időről időre tizenkét éves „fiára” kellett támaszkodnia. Minden nap, minden lecke közelebb viszi fiatalabb mását az átlendülési ponthoz, ahol beágyazott emlékei szabadon előzúdulnak. Aztán az öregebb Scytale végre nyugodtan meghalhat.

Évekkel ezelőtt rákényszerült, hogy előálljon egyetlen adujával – a titokban elraktározott, értékes sejtmintákkal –, amivel megvesztegethette a boszorkányokat. Scytale zokon vette, hogy ilyen helyzetbe kényszerítették; ám cserébe azért, hogy a boszorkányok saját céljaira elkészíti a múlt hőseinek nyers alakmásait, Sheeana beleegyezett, hogy az egyik axolotltartályban megnövessze önmaga új verzióját. Scytale reménykedett, hogy nem késett el ezzel.

Immár évek óta minden mondat, minden nap egyre nagyobb nyomással nehezedett az ifjabb Scytale-re. „Apja”, a betervezett sejtelavulás áldozata már egy évet sem jósolt magának, mielőtt teste teljesen felmondja a szolgálatot. Hacsak a fiú hamar, nagyon hamar vissza nem nyeri az emlékezetét, a tleilaxiak minden tudása elveszik. Az öreg Scytale arca megrándult a keserű kilátások gondolatára, ami sokkal jobban fájt neki bármiféle testi kínnál.

Elérték az egyik üres alsó szintet, ahol egy kísérleti kamra észrevétlen maradt a hajó roppant terei közt.

– Ezzel a powindah oktatószerkezettel fogom megmutatni, Isten milyen életet szánt a tleilaxiaknak.

A falak simák és íveltek voltak, a parázslapokat halvány narancsfényre állították be. A terem mintha magzatot érlelő anyaméhekkel lett volna tele, kerek, petyhüdt, értelmüktől megfosztott testekkel – amilyennek a nőknek egy igazán civilizált társadalomban lennie kellene.

Scytale-t mosolyra fakasztotta a látvány, míg a fiú sötét szemeivel körbebámult.

– Axolotltartályok. Méghozzá rengeteg! Hogy kerültek ide? – kérdezte a ghola.

– Pusztán holografikus képek. – A jó minőségű utánzatok tartályhangokat adtak ki, vegyszerek, fertőtlenítő és gyógykészítmények szaga áradt belőlük. – Sajnos.

Ahogy Scytale a dicső alakmásoktól körülvéve állt a teremben, szíve sajogni kezdett az otthona után, ami olyannyira hiányzott neki, az otthona után, amit teljesen elpusztítottak. Sok esztendővel korábban, mielőtt lábát a szent Bandalongba tehette, Scytale-nek és a többi tleilaxinak hosszadalmas tisztítófolyamaton kellett átesnie. Mióta a Megbecsült Matrónák arra kényszerítették, hogy életét és néhány ütőkártyáját mentve elmeneküljön, amennyire lehetett, igyekezett megtartani a szent szertartásokat és szokásokat – és minden erejével próbálta áthagyományozni azokat a fiatal gholára –, de folyton korlátokba ütközött. Scytale hosszú ideje nem érezte kellően tisztának magát. Ám tudta, hogy Isten meg fogja érteni.

– Valamikor így nézett ki egy tipikus tenyészszoba. Tanulmányozd jól! Fogadd magadba! Emlékezz arra, milyen volt egykor az élet, és milyennek kellene most lennie. Saját emlékeim alapján alkottam meg a képeket, ezeknek pedig benned is meg kell lennie. Keresd meg az emlékeidet!

Scytale újra meg újra elismételte ugyanezt, belesulykolta a gyerekbe. Fiatalabb hasonmása gyorsan tanult, értelmes volt, és mindent bebiflázott, de nem a lelke mélyén rejlő tudásból hívta elő az információt.

Sheeana és a többi boszorkány nem fogták fel, miféle válsággal kellett szembenéznie, vagy talán nem is érdekelte őket. A Bene Gesseritek vajmi keveset értettek egy ghola emlékeinek előhívásához, nem ismerték fel a pillanatot, amikor a ghola teljesen készen állt… Ám Scytale-nek valószínűleg nem adatik meg a várakozás luxusa. A gyermek egyértelműen elég idős volt már. Emlékeire kell ébrednie! Hamarosan a fiú marad az egyetlen élő tleilaxi, és senki nem ébresztheti fel az emlékeit.

Ahogy a tenyészkádak sorait pásztázta, az ifjabb Scytale tekintetéből áhítat és megszeppentség sugárzott. A fiú magába szívta a látványt. Remek.

– A második sorban álló tartály adott életet nekem – mondta. – A nővérek Rebekkának hívták.

– A tartálynak nincs neve. Nem személy, és sohasem volt az. Még amikor beszélni tudott, akkor is csak közönséges nőstény volt. Mi, tleilaxiak sohasem adunk nevet a tartályainknak, sem a nőknek, akik megelőzik őket.

Kiterjesztette a képet, a falakat tartályok egymásra következő sorai fedték el; odakint Bandalong tornyai és utcái tűntek fel. A vizuális ingereknek elegendőnek kellett volna lenniük, de Scytale fájlalta, hogy nem egészíthette ki egyéb érzékekre ható részletekkel, a szaporodás női szagaival, az otthoni nap simogató sugaraival, az utcákat, épületeket és templomokat megtöltő megszámlálhatatlan tleilaxi megnyugtató jelenlétének tudatával.

Fájdalmasan magányosnak érezte magát.

– Nem szabadna még élnem, és itt állnom előtted. Felháborít, hogy öreg vagyok és mindenem fáj, a testem pedig lassan felmondja a szolgálatot. Az igazi mesterek kehljének már régen a másvilágra kellett volna segítenie engem, hogy friss gholatestben élhessek. De nem ilyen idők járnak.

– Nem ilyen idők járnak – ismételte el a fiú, és belehátrált az egyik minden részletében kidolgozott holoképbe. – Olyan dolgokat kell megtenned, amiket máskülönben nem tűrhetnél. Hősies eszközökkel mindaddig életben kell tartanod magad, amíg emlékeimre nem ébredek, én pedig teljes szívemből ígérem, hogy Scytale-lé válok. Mielőtt túl késő lenne.

Egy ghola tudatra ébresztése sem nem gyors, sem nem egyszerű. Scytale minden évben újra és újra nyomással, emlékeztetőkkel, furfanggal igyekezett hatni a fiúra. Minden magyarázattal, minden kérdéssel tovább épített, akár a halomba rakott kődarabok, egyre magasabbra és magasabbra kerültek, és a tleilaxi előbb-utóbb eleget tesz majd hozzá a labilis kavicshegyhez, hogy elindítsa a lavinát. És csupán Isten és a Próféta a megmondhatója, melyik apró emlékkő töri át felszabadítón a határt.

A fiú figyelte a mentora arcán átvillanó érzelmeket. Mivel nem tudta, mi mást tehet, elismételt egy megnyugtató leckét a katekizmusából:

– Ha megvalósíthatatlan választás elé állítanak minket, mindig a Nagy Hit útját kell választanunk. Isten vezérli azokat, akik elfogadják a vezetést.

A puszta gondolat mintha kiszívta volna Scytale utolsó csepp energiáját is, egy közelben álló székre rogyott a szimulációs teremben, és megpróbálta visszanyerni az erejét. Amikor a ghola odasietett hozzá, hogy segítsen, Scytale megsimogatta apró másának sötét haját.

– Fiatal vagy, talán túl fiatal.

A fiú nyugtatólag a másik vállára helyezte a kezét.

– Megpróbálom, ígérem. Minden tőlem telhetőt megteszek. – Összeszorította a szemét, és jól láthatóan igyekezett, mintha az agyában emelt megfoghatatlan falakat próbálná áttörni. Végül verejtékben úszó arccal feladta a küzdelmet.

Az időseb Scytale elcsüggedt. Már minden általa ismert módszert bevetett, hogy túllendítse a gholát a fordulóponton. Krízist, paradoxont, kérlelhetetlen elszántságot. Ám benne jobban megvolt mindez, mint a fiúban. A klinikai tudás egyszerűen nem volt elegendő.

A boszorkányok egykor egyfajta szexuális furfanggal hozták vissza Miles Teg bashart, amikor a ghola még csupán tízesztendős volt. Scytale utódja két évvel túllépte már ezt a határt. Ám nem tudta elviselni a gondolatot, hogy a Bene Gesserit-nők testükkel törjék fel a fiút. Már eddig is túl sokat feláldozott, lelke nagyobbik részét eladta fajtája fennmaradásának halovány reményéért. A Próféta undorodva fordulna el Scytale-től. Ezt nem!

Scytale kezébe temette arcát.

– Elhibázott ghola vagy. Még magzatkorodban el kellett volna dobnom téged, és újrakezdenem az egészet akkor, tizenkét évvel ezelőtt!

– Összpontosítani fogok, és kipréselem az emlékeimet a sejtjeimből! – A fiú hangja durva volt, akár a szakadó szövet.

A tleilaxi mester úgy érezte, a megfáradt szomorúság letaglózza őt.

– Ösztönös folyamat, nem intellektuális – magyarázta. – Magától kell megtörténnie. Ha az emlékeid nem térnek vissza, semmi hasznodat nem veszem. Miért hagynám meg az életed?

A fiú láthatóan küszködött, de Scytale nem látta az arcára kiülő áhítatot és megkönnyebbülést, a több életút alatt felhalmozott emlékek özönét. Mindkét tleilaxi bűzlött a kudarctól. Az öreg férfi minden múló pillanattal egyre közelebbinek érezte a halált.

Fajunk sorsa szokatlan különcök gyülekezetének tetteitől függ.

A BENE GESSERIT EMBERI ÁLLAPOTOKRÓL SZÓLÓ TANULMÁNYAINAK EGYIKÉBŐL

Második életében Vladimir Harkonnen báró már egészen sokat elért. Az emlékeire ébresztett ghola mindössze tizenhét évesen elfoglalt egy antik relikviákkal és mindenben kedvét kereső szolgákkal teli nagy kastélyt. Mi több, magát a Caladan-kastélyt, az Atreides-ház székhelyét. Egybeolvasztott fekete ékkövekből készült magas trónon ült, tekintetét körüljártatta a fogadótermen, miközben a szolgák a dolgukat tették. Fényűzés, pompa és díszes ruhák, minden, ami egy Harkonnennek kijárt.

A látszat ellenére azonban a ghola báró vajmi kevés valódi hatalommal rendelkezett, és pontosan tudta ezt. Az arctáncoltatók miriádja kifejezett célból teremtette őt, és felébresztett emlékei ellenére rövid pórázon sikerült tartaniuk. Túl sok fontos kérdés maradt megválaszolatlanul, túl sok mindent nem irányíthatott. Ez nem tetszett neki.

Úgy tűnt, az arctáncoltatókat sokkal jobban érdekli az ifjú Paul Atreides-ghola, akit „Paolónak” hívtak. Őt becsülték csak igazán. A Khrone nevű arctáncoltató elárulta, hogy a bolygó és a helyreállított kastély kizárólag Paolo emlékeinek előcsalogatására hivatott. A bárót mindössze eszközként használták a cél eléréséhez, másodlagos jelentőséggel bírt a „Kwisatz Haderach-ügyben”.

Ezért neheztelt az Atreides fattyúra. A fiúcska csak nyolcesztendős volt, és rengeteget kellett még tanulnia mentorától, habár a bárónak egyelőre nem sikerült eldöntenie, valójában mit is várnak tőle az arctáncoltatók.

– Készítsd fel, és neveld! Tégy róla, hogy alkalmas legyen sorsa kiteljesítésére! – utasította annak idején Khrone. – Egy bizonyos szerepet szükséges betöltenie.

Egy bizonyos szerepet. De miféle szerepet?

A nagyapja vagy, szólalt meg Alia bosszantó hangja a báró fejében. Bánj vele jól! A kislány szakadatlanul ingerelte őt. Attól a pillanattól fogva, hogy visszakapta az emlékeit, elméjében rejtőzve várakozott rá. Még mindig gyerekesen selypített, pontosan úgy, ahogy akkor szólt hozzá, amikor a gom-dzsabbar mérgezett tűjével megölte a bárót.

– Inkább veled bánnék el, szörnyszülött vakarcs! – ordította. – Kitekerném a nyakadat, lecsavarnám a fejedet… egyszer, kétszer, háromszor! Kipréselném belőle az apró kis koponyádat! Ha!

De ez a saját koponyád, kedves báró!

Halántékához szorította a kezét.

– Hagyj békét nekem!

Mivel senkit sem láttak vele a teremben, a szolgák aggódva pillantottak a gazdájuk felé. A báró dühöngött és hátrarogyott ragyogó fekete székében. Miután sikeresen zavarba hozta és felbosszantotta őt, az Alia-hang még egyszer gúnyosan elsuttogta a nevét, aztán elhallgatott.

A hetyke és beképzelt Paolo épp ekkor vonult be a terembe androgün arctáncoltatók népes kíséretében, akik védelmezőiként tartottak vele. A gyermekből olyan túlzott magabiztosság sugárzott, amit a báró egyszerre talált lenyűgözőnek és zavarba ejtőnek.

Vladimir Harkonnen báró és ez a másik Paul Atreides kibogozhatatlanul összegubancolódtak, egyszerre vonzották és taszították egymást, akár két erős mágnes. Miután a báró emlékeit visszaállították, és eleget megértett abból, ki ő, Paolót a Caladanra hozták, és a báró gondjaira bízták… kegyetlen büntetést helyezve kilátásba, ha bármi baja esne a kisfiúnak.

A báró magas fekete trónszékéből bámult le mérgesen a kevély ifjoncra. Mi tette olyan különlegessé Paolót? Mi ez a „Kwisatz Haderach-ügy”. Mit tudott az Atreides?

Paolo egy ideje érzékeny, előzékeny, sőt, kedves volt; kiirthatatlan veleszületett jóság lakozott a lelkében, amit a báró szorgalmasan igyekezett kigyomlálni belőle. Idővel, kellően kemény képzés segítségével bizonyosan kikúrálhatja az Atreidesek becsületességéből. Ezzel valóban felkészítheti Paolót sorsszerű feladatára! Noha a fiú időnként még mindig csak lelki tusa árán tett meg bizonyos dolgokat, sokat fejlődött.

Paolo pimaszul megállt a trón talapzata előtt. Az egyik androgün arctáncoltató kézifegyvert adott a fiúnak.

A báró haragosan előrehajolt, hogy jobban szemügyre vehesse.

– Az a pisztoly a gyűjteményemből való? Nem megmondtam, hogy tartsd távol magad tőle?

– Az Atreides-ház egyik ereklyéje, egyszóval jogom van használni. A felirat szerint korongvető pisztoly, amit Alia húgom hordott magánál.

A báró fészkelődni kezdett a trónuson, idegesítette, hogy a közelében valaki töltött fegyvert tart magánál.

– Az csak egy női pisztoly.

A báró a vastag fekete karrészbe rejtette saját fegyvereit, melyek bármelyike egyetlen pillanat alatt nyálkás folttá változtathatná a fiút – hmm, friss nyersanyag egy új gholához, fordult meg a fejében.

– Ennek ellenére értékes ereklye, és nem szeretném, ha egy vigyázatlan kisfiú megrongálná.

– Nem fogok kárt tenni benne. – Paolo mintha elmerengett volna. – Nagyra becsülöm azokat a tárgyakat, amiket egykor az őseim használtak.

Mivel szerette volna megakadályozni, hogy a fiú túl sokat gondolkozzon, a báró felállt.

– Akkor talán kivigyük, Paolo? Nézzük meg, hogyan működik! – Öregurasan megpaskolta a fiú vállát. – Aztán megölhetünk valamit puszta kézzel, ahogy a korcsokkal és a menyétekkel tettük.

Paolo láthatóan elbizonytalanodott.

– Talán máskor.

A báró ennek ellenére kitessékelte a trónteremből.

– Szabaduljunk meg a szemétdomb körül perlekedő sirályoktól! Említettem már, mennyire emlékeztetsz Feydre? Drága Feyd.

– Már többször is.

Az arctáncoltatók felügyelete mellett két órát töltöttek a kastély szemétlerakójánál, felváltva lődözték le a lármás madarakat a korongvető pisztollyal. A veszéllyel mit sem törődő sirályok rikoltozva nekirontottak egymásnak, minden falatért megküzdöttek az esőáztatta szemétben. Előbb Paolo lőtt egyet, aztán a báró. Antik mivolta ellenére a pisztoly egészen pontosnak bizonyult. Minden egyes pergő, mikrovékony korong szállongó tolldarabokká és véres húscafatokká vagdosta össze az eltalált madarat. Az életben maradt sirályok aztán nekiestek egy újabb ételdarabnak.

Együtt tizennégy madarat öltek meg, noha a báró közel sem teljesített olyan jó, mint a fiú, aki természetes érzékkel rendelkezett a céllövéshez. Amikor a báró felemelte a korongvető pisztolyt, és célra tartott, Alia idegesítő hangja szólalt meg ismét a fejében. Ez nem az én pisztolyom, te is tudod.

Elsütötte a fegyvert, és alaposan mellétrafált. A lány felkuncogott.

– Hogy érted azt, hogy nem a tiéd? – Nem törődött Paolo zavart tekintetével, miközben a fiú átvette tőle a pisztolyt.

Hamisítvány. Sohasem volt efféle pisztolyom.

– Hagyj békén!

– Kihez beszélsz? – érdeklődött Paolo.

A báró benyúlt egyik zsebébe, és többkapszulányi narancsszínű melanzspótlékot kínált Paolónak, aki engedelmesen elvette azokat. A báró kitépte a fiú kezéből a fegyvert.

– Ne tedd nevetségessé magad! A régiségkereskedő megmutatta nekem az eredettanúsítványt és a többi iratot, amikor eladta a fegyvert.

Nagyapa, nem szabadna, hogy ilyen könnyen rászedjenek! Az én pisztolyom sokkal nagyobb korongokat lőtt ki. Ez itt egy olcsó utánzat, és még a készítőjének a kézjegye sincs felvésve a csövére, ahogy az eredetin volt.

A báró megvizsgálta a faragott díszmarkolatot, oldalra fordította a pisztolyt, és megnézte a csövet. Kézjegynek nyoma sem volt.

– Na és a többi tárgy, amelyek állítólag Jessica és Leto herceg tulajdonában voltak?

Némelyik valódi, némelyik nem az. Segítek kideríteni, melyik melyik. Mivel tudta, a nemes úr mennyire bolondul a történelmi ereklyékért, a kereskedő hamarosan visszatér a Caladanra. A bárót soha senki sem tette lóvá! Úgy határozott, hogy a legközelebbi találkozó már közel sem lesz annyira szívélyes. Feltesz majd néhány jól irányzott kérdést. Alia hangja elnémult, a báró pedig örült, hogy elméjében pillanatnyi nyugalomra lelhet.

Paolo addigra elfogyasztott két narancsszínű kapszulát, és ahogy a melanzspótlék elkezdte kifejteni a hatását, a fiú térdre ereszkedett, és üdvözülten az égre emelte a tekintetét.

– Hatalmas diadalt látok a jövőmben! Vértől csöpögő kést tartok a kezemben. Az ellenségem felett állok… önmagam felett. – A homlokát ráncolta, aztán tekintete ismét felragyogott, és felkiáltott. – Én vagyok a Kwisatz Haderach! – Majd vérfagyasztó sikoly hagyta el száját. – Nem… most önmagamat látom, ahogy elvérzek a padlón. Hogy lehetséges ez, ha én vagyok a Kwisatz Haderach? Hogy lehetséges ez?

A hozzá legközelebb álló arctáncoltató megelevenedett.

– Utasítottak minket, hogy figyeljük a jövőbelátó-képesség jeleit. Haladéktalanul értesítenünk kell Khrone-t.

Jövőbe látás? – tűnődött el a báró. Vagy őrület?

Fejében az Alia-tudat felnevetett.

Napokkal később a báró a szirt tetején sétálgatott, és a tengert bámulta. A Caladan még nem rendelkezett szeretett Giedi Prime-jának csodás, koszos ipari jegyeivel, de legalább a kastély környéki kerteket már leaszfaltozta. A báró utálta a virágokat a rengeteg szemet erőltető, émelyítő szín miatt. Sokkal jobban kedvelte a gyárkémények illatát. Nagy terveket szövögetett arról, hogyan változtassa át a Caladant újabb Giedi Prime-má. A megállíthatatlan haladás sokkal fontosabb volt az arctáncoltatók Paolót illető bármely ezoterikus tervénél.

A helyreállított kastély legalsó szintjét, ahol a Nagy Házak rendesen „irányelv-végrehajtó termeket” rendeztek volna be, az Atreides-ház egykor raktárként, borospinceként és óvóhelyként használta. Sokkalta hagyománytisztelőbb nemesként a báró várbörtönné, vallatótermekké és jól felszerelt kínzókamrává alakíttatta át a helyiségeket. Ezenkívül egy társasági termet is fenntartott ott, ahova gyakran hozott el fiatal fiúkat a halászfalvakból.

Efféle kozmetikázással nem tüntetheted el az Atreides-ház jegyeit, nagyapa, szólalt meg Alia kellemetlenkedő hangja. Nekem jobban tetszett a régi kastély.

– Pofa be, ördögfajzat! Az életben sem jártál soha itt.

Ó, gyakran ellátogattam őseim otthonába, amikor édesanyám itt élt, Muad-Dib Császár volt, s dzsihádja pedig vérrel fröcskölte be a csillagrendszereket. Hát nem emlékszel, nagyapa? Talán akkoriban nem voltál a fejemben?

– Jobban örülnék, ha te sem lennél az enyémben. Előtted születtem! Semmiképp nem őrizhetem magamban a te emlékeidet. Szörnyszülött vagy.

Alia különösen irritáló módon felkacagott. Bizony, nagyapa. Az vagyok, és még sokkal több annál. Talán ezért voltam képes a fejedbe bújni. De az is megeshet, hogy egyszerűen hibás termék vagy – teljesen elmebajos. Számoltál már a lehetőséggel, hogy pusztán képzelsz engem? Mindenki más így vélekedik.

Szolgák siettek el mellette, rémült pillantásokat vetettek rá. A báró ekkor egy talajjáró autót vett észre, amely az űrkikötő felől odavezető meredek úton kapaszkodott felfelé.

– Á, megérkezett a vendégünk. – Alia idegesítő jelenléte ellenére a mai nap szórakoztatónak ígérkezett.

Miután a talajjáró megállt, magas férfi szállt ki a hátsó ülésről, és megindult a szobrok között, melyeket a báró állíttatott az ösvény oldalára az elmúlt év során. A régiségkereskedő mögött szuszpenzoros rakodólap siklott, rajta temérdek áruval.

Mit szándékozol tenni vele, nagyapa?

– Pontosan tudod, mire készülök. – A magas fal tetején a báró jókedvűen dörzsölte a kezét a várható izgalmak elébe nézve. – Ez egyszer tedd hasznossá magad, szörnyszülött! – Alia felkacagott, de mintha rajta nevetett volna.

A báró lesietett, miközben egy riadt tekintetű szolgáló bekísérte a látogatót. Shay Vendee régiségkereskedő mindig szívesen találkozott egyik legjobb ügyfelével. Ahogy áruival maga mögött bevonult az épületbe, kerek arca úgy ragyogott, akár egy kis vörös napkorong.

A báró izzadt kézfogással üdvözölte, a két kézzel megragadott ujjakat a megszokottnál valamivel tovább, valamivel nagyobb erővel szorongatta.

A kereskedő kiszabadította magát ügyfele szorításából.

– El sem fogod hinni, mit hoztam báró! Elképesztő, miféle dolgok bukkannak fel egy kis kutakodás után. – Felnyitotta a raklapon heverő egyik ládát. – Ezeket a kincseket kifejezetten neked tettem félre.

A báró lepöckölt egy porszemet az ujjait díszítő egyik ékköves gyűrűről.

– Előbb hadd mutassak én valamit, kedves Vendee uram. Az új borospincémet. Roppant büszke vagyok rá.

Meglepett tekintet.

– Ismét szüretelnek a dani szőlőskertekben?

– Más forrásokkal is rendelkezem.

Miután a kereskedő lecsatolta magáról a szuszpenzoros raklapot, a báró meredek kőlépcsőn egy félhomályos terembe vezette őt. Mivel nem sejtette, mi vár rá, Vendee kedélyesen csevegett.

– A caladani borok egykor kifejezetten híresek voltak, és rá is szolgáltak erre. Tulajdonképpen azt rebesgetik, hogy találtak egy rekesszel a Kaitanon, a palackokat tökéletes állapotban megőrizték egy nullentrópiás kamrában. A nullentrópiás mező jelen esetben ezer éven át gátolta meg, hogy a bor érjen és még zamatosabbá váljon, a fejtés ennek ellenére bizonyosan egészen különleges. Szeretnéd, ha beszereznék belőle egy palackkal?

A báró megállt a sötétbe burkolt lépcső alján, és pókfekete szemével vendégére meredt.

– Feltéve, hogy megfelelő tanúsítványokkal igazolod az eredetiségét. Nem szeretném, ha hamisítványt sóznál rám.

Vendee arcára kiült a rémület.

– Már hogy tennék ilyet, Harkonnen báró!

Végül egy szűk folyosón haladtak keresztül, melyet füstölgő olajlámpák világítottak meg. A parázsgömbök túlságosan hatékonyak és fényesek voltak a báró ízlésének. Sokkal jobban kedvelte a nyirkos, kőporszagú levegőt; ez elfedte a többi illatot.

– Megérkeztünk! – A báró belökte a súlyos faajtót, és a teljesen felszerelt kínzókamrába vezette a vendéget. Az eszközök egy része hagyományos szerkezet volt: kínpadok, álarcok, villamosszékek és egy csigás kötél, amivel felhúzva, a vállát szinte kirántva leejthették az áldozatot. – Ez az egyik új játszószobám. Büszkeségem és örömem.

Vendee szeme elkerekedett a rémülettől.

– Azt hittem, a borospincédbe akartál lehozni.

– Hiszen ott van, jóember. – A báró nyájas arckifejezéssel egy kicsatolt szíjakkal felszerelt asztalra mutatott. Borospalack és két pohár állt rajta. Mindkét pohárba vörösbort töltött, és az egyiket odanyújtotta az egyre idegesebb vendégnek.

Vendee körbepillantott, aggodalmasan meredt az asztalt és a kőpadlót pettyező vörös foltokra. Kiöntött bor lehetett?

– Hosszú utat tettem meg, és kimerültem – mondta. – Talán jobb lenne visszamenni a fenti szobákba. El fognak kápráztatni az új áruk, amikkel érkeztem. Kifejezetten értékes ereklyék, efelől biztosíthatlak.

A báró az asztalhoz erősített egyik szíjjal játszadozott.

– Előbb egy másik ügyet kell megbeszélnünk. – Szeme résnyire szűkült. Egy oldalajtón egy beesett szemű fiú lépett be, kezében két díszes, antik darabnak tűnő fegyvert hozott, régi gyártmányú korongvető pisztolyokat.

– Ismerősnek tűnnek? Vizsgáld meg őket alaposan!

A kereskedő kezébe vette az egyik fegyvert, és tanulmányozni kezdte.

– Ó, igen. Alia Atreides antik fegyvere. Ő maga használta egykor.

– Pontosan ezt állítottad. – A báró elvette a másik fegyvert a szolgálótól, és így szólt Vendeehez: – Hamisítványt adtál el nekem. Véletlenül tudom, hogy a pisztoly, amit a kezedben tartasz, nem az eredeti fegyver, amit Alia használt.

– Jó híremet a megbízhatóságommal alapoztam meg, báró. Ha bárki mást mondott, hazudott.

– Nincs szerencséd, mert az információm forrása minden kétség felett áll.

Szerencséd, hogy benned lakozom, és felhívhatom a figyelmed a hibáidra, szólalt meg Alia. Feltéve, hogy valódinak hiszel.

Vendee felháborodottan az asztalra helyezte a fegyvert, és hátat fordított, hogy távozzon. De csupán félútig jutott el az ajtó felé.

A báró elsütötte a saját fegyverét, amiből nagydarab pörgő korong repült ki és találta telibe a kereskedő tarkóját, elválasztva a férfi fejét a testétől. Gyorsan, ellenállásmentesen. A báró biztosra vette, hogy cseppet sem fájt.

– Ügyes lövés, mi? – A szolgálóra vigyorgott.

A szolgának arcizma sem rándult a gyilkosság láttán.

– Óhajtasz még tőlem valamit, uram?

– Ugye nem gondolod, hogy magam fogom feltakarítani ezt a szennyet?

– Nem, nagyuram. Tüstént hozzálátok.

– Aztán mosakodj meg! – A báró végigmérte a fiút. – Délután szórakozunk még egy keveset. – Ő addig is felment, hogy átnézze, mit hozott neki a régiségkereskedő.

Egykor természetes anya szült, aztán többször gholaként éledtem újjá. Ha belegondolok, a Bene Gesserit, a tleilaxiak és mások hány évezreden át játszadoztak a génállománnyal, felmerül bennem a kérdés: vajon valójában természetes még bármelyikünk is?

DUNCAN IDAHO,
HAJÓNAPLÓ-BEJEGYZÉS

Ma Gurney Halleck fog újjászületni. Paul Atreides a több hónapos kihordási időszak kezdete óta várta ezt a pillanatot. Mióta Alia húga nemrégiben világra jött, a várakozás már-már elviselhetetlenné vált. Ám Gurney-t pár órán belül eltávolítják az axolotltartályból. A híres Gurney Hallecket!

Garimi főproktor óráin Paul sokat olvasott már a trubadúr harcosról, látta a férfiról készült képeket, és meghallgatta a dalairól készült felvételeket. Ám szerette volna megismerni a valódi Gurney-t, barátját, mentorát, aki egykor, egy hősi korszakban a védelmezője volt. Egy napon majd, noha életkorukat tekintve minden a feje tetejére állt, felidézhetik, mennyire szoros barátság fűzte őket egymáshoz.

Paul egyre csak vigyorgott, ahogy rohanva készült az eseményre. A Gurney összegyűjtött felvételeiből megtanult egyik dalt fütyörészve lépett ki a folyosóra, ahol épp Csani jött ki saját kabinjából, és csatlakozott hozzá. A nála két évvel fiatalabb, tizenhárom esztendős lány nádszálvékony és gyors mozgású, halk és gyönyörű volt, de csupán előképe annak a nőnek, akivé ismét válik majd. Mivel ismerték elrendelt sorsukat, Paul és ő elválaszthatatlanok voltak. A fiú kézen fogta a lányt, és kettesben siettek a gyógyászati központ felé.

Paul azon tűnődött, vajon Gurney csúnya kisbaba lesz-e, vagy a Harkonnenek állandó ütéseitől vált később akkora lehengerlő húshalommá. Remélte, hogy a Gurney-ghola természetes érzékkel nyúl majd a balisethez. Paul biztosra vette, hogy a nemhajó adattárai alapján sikerül újra elkészíteni az ősi hangszer egy mását. Talán együtt zenélhetnek majd.

Mások szintén jelen lesznek a születéskor: „édesanyja”, Jessica, Thufir Hawat és Duncan Idaho is szinte bizonyosan eljön. Gurney-nek sok barátja volt a fedélzeten. A hajón tartózkodók közül senki nem ismerte Xavier Harkonnent vagy Serena Butlert, ám a mai napon lefejtendő másik két gholát a Butleri Dzsihád hőseiként tisztelték. Sheeana szerint mindegyik gholának meglesz a maga szerepe, és talán egyikükben – vagy együtt mindannyiukban – találják meg a kulcsot az Ellenség legyőzéséhez.

A gholagyerekeken kívül még számos kisfiú és kislány született az Ithaka hosszú bolyongása során. A nővérek Bene Gesserit munkásférfiakkal párosodtak, akik a Káptalanházról szöktek el velük; felfogták annak szükségességét, hogy növeljék a populációt, és szilárd alapot biztosítsanak egy új kolóniához, ha a nemhajónak végül sikerülne letelepedésre alkalmas bolygót találnia. A rabbi zsidó menekültjeinek csoportja, akik ugyancsak családokat alapítottak és gyermekeket nemzettek, még mindig az új haza után kutatott, ahol véget ér elhúzódó honkeresésük. A nemhajó olyan mérhetetlenül hatalmas volt, a fedélzeten élő népesség pedig olyannyira az ellátókapacitás korlátai alatt élt, hogy nem kellett a készletek kimerülésétől félniük. Egyelőre.

Ahogy Paul és Csani közelebb ért a fő szülőszobához, négy proktornő rohant feléjük a folyosón, képzett Suk orvos után kiáltoztak.

– Meghaltak! Mind a három.

Paul szívverése kimaradozott. Tizenöt évesen már sokat elsajátított azokból a készségekből, melyek egykor a Muad-Dibként ismert történelmi vezért jellemezték. Amennyire határozottan csak tudta, megállásra kényszerítette a második proktort.

– Magyarázatot kérek!

A Bene Gesserit meglepetésében kikottyantotta az igazat.

– Három axolotltartály, három ghola. Szabotázs… és gyilkosság. Valaki elpusztította őket.

Paul és Csani a gyógyászati központba rohant. Duncan és Sheeana már az ajtóban állt, láthatóan megrázta őket az eset. A teremben a három axolotltartályt leszakították a létfenntartó gépezetekről, égett hús és kiömlött folyadék tócsáiban feküdtek. Valaki hamvasztósugárral és maró vegyületekkel semmisítette meg nem csupán a létfenntartó eszközöket, hanem a tartályok és a még meg sem született gholák testmagját is.

Gurney Halleck. Xavier Harkonnen. Serena Butler. Mind odaveszett. És a tartályok, akik valaha eleven nők voltak.

Duncan Paulra nézett, és szavakba öntötte a helyzet valós iszonyatát.

– Szabotőr rejtőzik a fedélzeten. Valaki szándékosan veszélybe akarja sodorni a gholatervet. Talán mindannyiunkat is.

– De miért épp most? – kérdezte a fiú. – A hajó két évtizede repül, a gholatervet pedig évekkel ezelőtt indítottátok be. Mi változott?

– Talán valaki tartott Gurney-től – vetette fel Sheeana. – Vagy Xavier Harkonnentől vagy Serena Butlertől.

Paul látta, hogy a szülőszobában álló másik három axolotltartálynak, köztük annak, amelyik nemrégiben Aliának adott életet, nem esett baja.

Gurney tartálya mellett állva meglátta a megégett, szétmart húscafatok között a félig megszületett magzatot. Émelyegve letérdelt, hogy megsimogassa a pár szálnyi szőke hajat.

– Szegény Gurney.

Amikor Duncan felsegítette Pault, Sheeana hűvös, tárgyilagos hangon közölte velük:

– Még mindig rendelkezésünkre áll a sejtanyag. Mindannyiukat újranöveszthetjük. – A fiú kiérezte hangjából a mélységes dühöt, amit Bene Gesserit-képzése ellenére alig tudott elfojtani. – Újabb axolotltartályokra lesz szükségünk. Önkénteseket kell keresnünk.

Thufir Hawat gholája lépett be és hitetlenkedve, hamuszürke arccal nézte, mi ment végbe itt. A gondozók bolygóján átélt megpróbáltatások után megbonthatatlan kapcsolat fűzte Miles Teghez; Thufir immár biztonsági és védelmi feladatokban segítette a bashart a hajón. A tizennégy éves fiú küszködve próbált határozottnak hangzani.

– Ki fogjuk deríteni, ki tette.

– Nézzétek át a biztonsági felvételeket! – szólalt meg Sheeana. – A gyilkos nem bújhat el.

Thufir láthatóan zavarban volt, ugyanakkor dühösnek és túlságosan fiatalnak érezte magát.

– Már ellenőriztem. A biztonsági kamerákat kikapcsolták, szándékosan, de biztosan találunk más bűnjelet.

– Mindannyiunkat támadás ért, nem csupán az axolotltartályokat. – Duncan dühét nem lehetett félreérteni, ahogy az ifjú Thufir felé fordult. – A bashar több esetet említett már, amelyek szerinte szintén szabotázsakciók voltak.

– Egyiket sem lehetett bizonyítani – mondta Thufir. – Okozhatták őket üzemzavarok, rendszerkifáradás, természetes meghibásodások.

Miközben még egy utolsó pillantást vetett Gurney Halleckre, Paul jéghideg hangon jegyezte meg:

– Ez itt nem természetes meghibásodás volt.

Aztán a térdei megrogytak. A világ forogni kezdett körülötte, a tudata elhomályosult. Ahogy Csani odarohant hozzá, hogy elkapja, a fiú megtántorodott, lába alól kiszaladt a talaj, és keményen a padlóba verte a fejét. Egy pillanatra minden sötétbe borult, tusfekete homály vette körül, amely rémisztő vízióvá világosodott. Paul Atreides már látta ezt korábban, de nem tudta, vajon emlék vagy jövőlátomás.

Önmagát látta, amint a földön hever egy tágas, ismeretlen helyen. Mély, kés szúrta seb szívta el az életét. Halálos seb. Vére a padlóra ömlött, szemére sötét mozdulatlanság telepedett. Amikor felnézett, saját ifjú arcát látta meg, ahogy ránevet:

– Végeztem veled!

Csani rázta, és a fülébe ordított.

– Usul! Usul, nézz rám!

Érezte a lány érintését a kezén, és amikor kitisztult a látomás, egy másik aggódó arcot pillantott meg maga felett. Egy pillanatig azt hitte, Gurney Halleck az, az állkapcsán sötéten hullámzó sebhellyel, üvegszilánk tekintetével, gyér szőke hajával.

A vonások átalakultak, és rájött, hogy a fekete hajú Duncan Idaho hajol fölé. Egy másik régi barát és védelmező.

– Megvédesz a veszélyektől, Duncan? – Paul hangja elakadt. – Ahogy gyerekkoromban megesküdtél rá? Gurney már nem képes erre.

– Igen, Paul úrfi. Mindig védelmezni foglak.

A Megbecsült Matrónák egyértelműen maguk találták ki a nevüket, hiszen senki más nem említett volna „megbecsülést”, miután látták gyáva, önös cselekedeteiket. A legtöbben egészen más szavakkal illetik azokat a nőket.

MURBELLA PARANCSNOK ANYA:
MÚLT- ÉS JELENBELI ERŐSSÉGEK ÉRTÉKELÉSE

Az idők feltételezett végezetéhez érve a fegyvereknek és csatahajóknak éppoly szükségét érezték, akár a levegőnek vagy az élelemnek. Murbella tudta, hogy mostantól másképp kell megközelítenie a problémát, ám egyáltalán nem számított ekkora ellenállásra a nővéreitől.

Kiria egyszerre felháborodottan és megvetőn kiáltotta:

– Obliterátorokat ajánlasz fel nekik, Parancsnok Anya? Efféle pusztító fegyvereket egyszerűen nem adhatunk az ixiek kezébe!

Murbellának nem volt elég türelme ehhez.

– Ki más tudna ilyeneket építeni nekünk? Ha megtartjuk magunknak a titkainkat, azzal csak az Ellenségnek kedvezünk. Te is ugyanúgy tudod, mint én, hogy kizárólag az ixiek képesek megfejteni a technológiát, és kellő mennyiségben legyártani nekünk a fegyvereket a közelgő háborúhoz. Épp ezért az Ixnek korlátlan hozzáférést kell biztosítanunk. Nincs más megoldás.

Számos világ építette már a saját gigantikus flottáját, páncélzattal láttak el minden fellelhető hajót, új fegyverek tervein dolgoztak, ám eleddig semmi sem bizonyult akár a legcsekélyebb mértékben is hatásosnak az Ellenséggel szemben. Viszont kellő számú új obliterátorral Murbella a saját pusztító erejét fordíthatná az Ellenség ellen.

Miután elorozták a fegyvereket az elesett gépi előőrsökből, a Megbecsült Matrónák áthatolhatatlan vonalat alakíthattak volna ki, és bevethették volna az obliterátorokat a közelgő Ellenség elpusztítására. Ha akkor kiállnak a közös érdekek mellett, megakadályozhatták volna az egész mostani problémát. A Matrónák ehelyett elmenekültek.

Amikor eltűnődött az eltemetett történelem felett, amit a Más Emlékek mélyéről ásott ki, Murbellát továbbra is bosszantották őseinek tettei. Ellopták a fegyvereket, anélkül alkalmazták azokat, hogy megértették volna a működési elvüket, és a tleilaxiak elleni kicsinyes bosszúhadjáratban kis híján kimerítették a készleteiket. Igen, nemzedékekkel korábban a tleilaxiak megkínozták az asszonyaikat, a Megbecsült Matrónák pedig jogosan töltötték ki rajtuk a bosszújukat.

De ilyen mérvű pazarlást!

Mivel a Megbecsült Matrónák ennyire tékozlóan használták bolygófelégető fegyvereiket a legkisebb világ ellen is, mely vétkezett ellenük, mindössze néhány érintetlen obliterátoruk maradt. Nemrégiben, amikor lecsaptak a rebellis Matrónák erősségeire, Murbella arra számított, hogy rejtett készletekre akadnak. Ám semmit sem találtak. Vajon valaki más lépett meg a fegyverekkel? Talán a Liga, azzal az ürüggyel, hogy segítenek a Megbecsült Matrónáknak? Avagy a szajhák valóban mind bevetették már, egyet sem hagytak meg tartalékba?

Az emberiségnek most nem maradt elegendő fegyvere ahhoz, hogy szembeszállhasson a valódi Ellenséggel. Az obliterátorok épp olyan felfoghatatlanul működtek, mint bármely szerkezet, amit egykor Tio Holtzman alkotott az űr meghajlítására, a nővéreknek pedig fogalmuk sem volt, miként gyárthatnának többet belőlük. Az emberiség fennmaradása miatt Murbella abban reménykedett, hogy az ixiek képesek megfejteni a titkot.

Rendkívüli idők rendkívüli tetteket kívánnak meg.

Parancsára az egyesült rendek most előhozták a félelmetes fegyvereket nemhajóikból, harci cirkálóikból és beszivárgó járműveikből. Ő maga fogja elvinni a szerkezeteket az Ixre. Murbella véget vetett a szűnni nem akaró vitának, és szűk kíséretével együtt megindult a Káptalanház űrkikötője felé.

– De Parancsnok Anya, legalább a szabványvédelmet eszközöld ki náluk – könyörgött Laera. – Szabj meg korlátokat, nehogy a technológia túl széles körben elterjedjen! – Ő számított az egyik legüzletiesebb gondolkodású Tisztelendő Anyának, aki többségében átvette Bellonda egykori feladatait. – Ha egyes bolygók hadurai szabadon rátehetik a kezüket a fegyverekre, akár a legnagyobb csillagrendszereket is elpusztíthatják velük. A KHAFT, az Ixszel együttműködve egymaga képes elérni…

Murbella undorodva félbeszakította.

– Egyáltalán nem érdekel, ki nyer majd ezzel, és ki nem, ha már megnyertük a háborút. Ha az ixiek hozzásegítenek minket a győzelemhez, megilleti őket a busás haszon. – Elgondolkodva megsimogatta az állát, ahogy végignézett kis, gyorsjárású rakodóhajójának rámpáján. – A bolygók hadurai oldják csak meg a saját problémáikat.

Úgy játszotok az érzelmekkel, akár egy kisgyerek a játékaival. Tudom, hogy a rendetek miért nem értékeli az érzéseket: nem értékelhetitek azt, amit nem értetek!

DUNCAN IDAHO:
BELLONDA TISZTELENDŐ ANYÁNAK ÁTNYÚJTOTT LEVÉL

Sheeana határozott hangnemben szólalt meg, mely alig különbözött a Hangtól.

– „Az igazság tisztelete áll legközelebb az erkölcs alapjához.” És az igazságot akarom tőletek. Most azonnal.

Garimi felhúzta a szemöldökét, és higgadtan válaszolt:

– Leto Atreides hercegtől vett idézettel támogatod meg a kihallgatást? Hozzunk be talán vakító fényeket, és egy Igazmondót is?

– Az Igazságérzetem is megteszi. Kellően jól ismerlek ahhoz, hogy olvassak a tekintetedben.

A szülőszobában elkövetett felháborító bűntett lökéshulláma végigsöpört a nemhajón. A még meg sem született gholák elpusztítása és a három axolotltartály megsemmisítése – a tartályoké, melyeket önkéntes nővérekből hoztak létre! – minden határon túlment, amire Sheeana akár a legvehemensebb ellenzőt képesnek tartotta volna. Gyanúja természetesen az ultrakonzervatív frakció szókimondó vezérére terelődött.

Sheeana szigorú tanárra emlékeztetőn állt szemben a kilenc leghangosabb nonkonformistával a belső gyűlésteremben, melynek ajtajait lezárták. Ők kilencen már az első pillanattól fogva ellenezték a gholatervet, és még hevesebben tiltakoztak, amikor Sheeana újraindította a projektet.

Garimi állta a perzselő tekintetet, míg támogatói nyílt ellenségességgel viselkedtek, különösen a zömök Stuka.

– Miért tenném tönkre az axolotltartályokat? Teljesen értelmetlen lenne.

Elméjében, a Más Emlékek életeiből feltörve Sheeana meghallotta Serena Butler immár ismerős, elborzadt hangját. Egy gyermeket megölni! Serena szokatlan látogatónak számított a Más Emlékek között, gondolatai nem szaladhattak volna végig a nemzedékek folyosóin, mégis évek óta Sheeanával maradt.

– Korábban szívesen megöltétek volna a gholagyermekeket. – Sheeana végre leült.

Garimi megpróbált uralkodni reszketésén.

– Megpróbáltam megmenteni önmagunkat, mielőtt Leto fenyegetéssé, ismét a Zsarnokká válik. Mindössze ennyit akartam, és kudarcot vallottam. Az indokaimat mindenki ismerte, és ma is kitartok mellettük. Miért ragadtattam volna magam most efféle szélsőségekre? Mit érdekel engem Gurney Halleck? Vagy Xavier Harkonnen tábornok? Még Serena Butler is olyan mélyen rejtőzik múltunkban, hogy alig tekinthető többnek szertefoszló legendánál. Miért törődtem volna velük, amikor a legveszélyesebb gholák – Paul Muad-Dib, II. Leto, az elbukott Lady Jessica és Alia, a szörnyszülött – már köztünk járnak? – Torkából undorodó röffenés tört fel. – A gyanúdat felháborítónak találom.

– A bűnjeleket viszont én találom felháborítónak.

– A nézeteltéréseink ellenére nővérek vagyunk – erősködött Garimi.

Hogy épségben megőrizzék a Bene Gesserit magvát, annak idején több mint százötven nővér választotta az önkéntes száműzetést a Káptalanházról. Zarándokokká lettek, akik az ígéret földjét keresték. Eleinte a közös ügy, egyazon cél hajtotta őket. Ám pár hónap múltán felütötte köztük fejét a pártoskodás, megosztotta őket a belső hatalmi harc, a parancsnokság kérdései, eltérő jövőképeik. Duncan és Sheeana a Külső Ellenség elől igyekezett elszökni, míg Garimi új erődöt akart alapítani, és a kialakult elvek szerint szeretett volna kinevelni egy új Bene Gesserit testvériséget.

Hogyan változhattunk meg ennyire drasztikusan? Hogyan mélyülhettek el ennyire az ellentétek?

Sheeana sorra végigjártatta tekintetét az arcokon, a bűntudat jeleit kereste, különösen a szemekben. Az alacsony, göndör hajú Stuka felső ajkán verejték gyöngyözött, ami az idegesség egyik biztos jele volt. Ám gyűlöletnek nem látta nyomát, sem olyan erejű irtózásnak, ami efféle brutalitáshoz vezethetett volna. Csüggedten meg kellett állapítania, hogy az elkövető nem tartózkodott a teremben.

– Akkor a segítségetekre lesz szükségem. Bármelyikünk találkozhatott a szabotőrrel. Mindenkit ki kell kérdeznünk. Gyűjtsétek össze a képzett Igazmondóinkat, és vessétek be az igazságrévületet kiváltó drogok utolsó adagjait! – Sheeana a halántékát masszírozta, előre rettegett a roppant feladattól. – Kérlek, hagyjatok magamra, hogy meditálhassak!

Miután a kilenc nonkonformista távozott, Sheeana egyedül maradt, szemeit félig lehunyta. Az Ithaka populációja megnövekedett, egyre nagyobb helyet foglaltak el a nemhajón. Még maga sem tudta biztosan, hány gyermek született már a fedélzeten, de ezt könnyen kiderítheti. Legalábbis ezt feltételezte.

Maga elé mormolva szólt a Más Emlékekhez.

– Szóval, Serena Butler, a gyilkosod a teremben tartózkodott? Ha nem ők tették, akkor kicsoda?

Serena szomorúsággal teli hangja megtörte a belső csendet: A hazug ember megbújhat a védfalak mögött, de végül minden védfal leomlik. Lesz még alkalmad felfedni a gyilkos kilétét. Bizonyosan sor kerül még szabotázsakcióra.

Az Igazmondók először egymást ellenőrizték.

Huszonnyolc képesített Tisztelendő Anyát gyűjtöttek össze Garimi hívei és a többi nővér közül. Az Igazmondók nem bizonygatták ártatlanságukat, és nem nehezteltek a gyanúsítás miatt. Ehelyett tudomásul vették, hogy kölcsönösen ki kell kérdezniük egymást.

Sheeana távolságtartóan figyelte, ahogy a nők hármas csoportokat alkottak, ketten kérdeztek ki egy-egy alanyt. Amint valaki túlesett a szigorú vallatáson, szerepet cseréltek, hogy mindenkire sor kerüljön. Így az Igazmondók egyre táguló körét tekinthették megbízható kérdezőnek. Mindenki átment a vizsgálaton.

Miután az Igazmondók igazolták egymást, Sheeana lehetőséget adott nekik, hogy őt is kifaggassák. Garimi és nonkonformista nővérei ugyancsak átestek a próbán, és bizonyították ártatlanságukat, ahogy Sheeana hűséges követői is. Mindannyian.

Ezután Sheeana a Calissa nevű Igazmondó oldalán a kihúzott vállú Duncan Idahóval szemben ült le. A puszta gondolat, hogy Duncan gyilkos és szabotőr lenne, abszurdnak tetszett. Sheeana a fedélzeten tartózkodók közül senkiről sem hitt volna ilyet, három axolotltartályt és három gholamagzatot mégis kegyetlenül lemészároltak.

De Duncan… Ám ahogy ilyen közel került hozzá, érezte izzadságának szagát, érezte, hogy jelenléte valamiképp megtölti a helyiséget, veszélyes emlékeket hívott elő. Sheeana egykor saját szexuális megkötő technikájával szabadította fel a férfit Murbella rabszolgasága alól. Múltjuk ellenére mindketten tudták, hogy az elkerülhetetlen kötelesség végrehajtásánál több rejlett a szenvedélyes együttlétben. Duncan azóta mindig kellemetlenül érezte magát a nő közelében, félt attól, amibe esetleg beleszédülhet.

Ám ebben a helyzetben sem a romantika, sem a szexuális feszültség nem játszott szerepet, csupán a vádak.

– Duncan Idaho, tudod, hogyan lehet kiiktatni a gyógyászati központ biztonsági kameráit?

A férfi elnézett mellette, szeme sem rebbent.

– Képes vagyok rá, igen.

– Te követted el ezt a rettenetes bűnt, miközben eltüntetted a nyomra vezető jeleket?

Tekintete most találkozott Sheeanáéval.

– Nem.

– Volt bármi okod megakadályozni Gurney Halleck, Serena Butler vagy Xavier Harkonnen megszületését?

– Nem volt rá okom.

Most, hogy Duncan szemben ült vele és az Igazmondóval, Sheeana kérdéseket tehetett volna fel a kapcsolatukról, hogy megfigyelhesse a reakcióit. A férfi nem hazudhatna neki, nem alakoskodhatna. De tartott a válaszaitól. Nem merte megkérdezni.

– Igazat beszél – állapította meg Calissa. – Nem ő a szabotőr.

Duncan a teremben maradt, amikor Miles Teg basharra került sor. Calissa képeket vetített a szülőszobában felvett iszonyatos jelenetekből.

– Felelős vagy bármi módon is ezért, Miles Teg?

A bashar a képekre pillantott, majd a nővérre, végül Duncanre emelte a tekintetét.

– Igen.

Sheeana annyira meghökkent, hogy hirtelen nem jutott eszébe újabb kérdés.

– Milyen értelemben? – segítette ki Duncan.

– Én vagyok a felelős a hajó biztonságáért. Egyértelműen elmulasztottam a kötelességemet. Ha megfelelően teljesítem a rám bízott feladatot, efféle atrocitás nem fordulhatott volna elő. – A zavart Calissára pillantott. – Mivel Igazmondó társaságában tetted fel a kérdést, nem hazudhattam.

– Rendben van, Miles. De nem erre gondoltunk. Te követted el a szabotázsakciót, vagy adtál rá engedélyt? Tudtál bármit is arról, mi készülődik?

– Nem – felelte nyomatékosan a férfi.

Több tucat magánkabint vettek igénybe, hogy a kihallgatások szünet nélkül folyhassanak. Sorra kikérdezték az összes gholagyereket, Paul Atreidestől egészen a kilencéves II. Letóig, az Igazmondó pedig egyiküknél sem fedezett fel bűnös hamisságot.

Ezután következett a rabbi, majd az összes zsidó.

Aztán a nemhajó fedélzetén tartózkodó minden utas.

Semmi eredmény. Úgy tűnt, egyetlen személynek sem volt köze a gyilkos merénylethez. Duncan és Teg Mentát-képességeiket bevetve kétszer is ellenőrizték a személyek lajstromát, és nem találtak hibát. Senki sem maradt ki.

Duncan, aki a máskülönben üres szobában Sheeanával szemben foglalt helyet, álla előtt tornyot formált az ujjaival.

– Két lehetőség maradt. Vagy a szabotőr képes megtéveszteni egy Igazmondót… vagy illetéktelen személy rejtőzködik az Ithakán.

A Bene Gesserit jól szervezett csapatokban lezárta, majd felosztotta a nemhajó fedélzeteit, módszeresen jártak kabinról kabinra, kamráról kamrára. Ám a feladat szinte teljesíthetetlennek tűnt. Az Ithaka egy kisebb várossal felért, több mint egy kilométer hosszú és számos fedélzetnyi magas volt, mindegyik tele átjárókkal, kamrákkal és rejtett ajtókkal.

Miközben megpróbált rájönni, hogyan lopózhatott valaki észrevétlenül a hajóra, Duncannek eszébe jutottak a Megbecsült Matrónák által halálra kínzott Bene Gesserit-foglyok mumifikálódott tetemei. Az a lezárt kamra mindvégig felderítetlen maradt, amíg őt a Káptalanház leszállómezején fogva tartották a hajón.

Lehetséges lenne, hogy valaki – talán egy ismeretlen Megbecsült Matróna? – mindvégig rejtve maradt a fedélzeten? Több mint harminc éven át! Nem tűnt valószínűnek, ám a hajó több ezer szervizfülkét, hálókabint, folyosót és raktárt tartalmazott.

Egy másik lehetőség is felmerült: amikor elmenekültek a gondozók bolygójáról, több arctáncoltató a nemhajóba csapódott vadászgépével. A járművek roncsai közül szétroncsolódott testeket húztak ki… Elképzelhető lenne, hogy mindez megtévesztés volt? Mi van akkor, ha némelyikük túlélte a kamikazeakciót, és eltűnt a szemük elől? Nem kizárt, hogy egy vagy két arctáncoltató ólálkodott a nemhajó járatlan folyosóin, és csak a módját keresték, miként csaphassanak le rájuk.

Ha ez a helyzet, mindenáron fel kell kutatni őket.

Teg már több száz új biztonsági kamerát szerelt fel a stratégiai pontokon, de ez legfeljebb tűzoltásnak számított. Az Ithaka olyan hatalmas volt, hogy még a legkiválóbb biztonsági rendszer is több ezer vakfoltot hagyna, és egyszerűen nem volt elegendő személyzet ahhoz, hogy folytonosan figyeljék a már helyükre került kamerákat. Lehetetlen feladat elé néztek.

Mégis próbálkoztak.

Amikor Duncan egy öt főből álló kutatócsapattal tartott, úgy érezte magát, mint a magas fűben a nagyvadra vadászó hajtó. Eltűnődött, vajon sikerül-e kiugrasztaniuk egy gyilkos oroszlánt a jármű beláthatatlan tereiből.

Egyik fedélzetet a másik után kutatták végig, ám még tucatnyi csapattal is rengeteg időbe telik a legfelső szinttől a legalsó raktérig átfésülni a hajót, az általuk felderített szűk területen pedig semmit sem találtak. Duncan kimerült, és feszültté vált.

A gyilkos – vagy több gyilkos – pedig a fedélzeten maradt.