részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Michael Slepian: The Secret Life of Secrets. How our Inner Worlds Shape Well-being, Relationships, and Who We Are

Crown, New York, 2022

Copyright © 2022 by Michael Slepian

All rights reserved.

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © dr. Molnár Csaba, 2023

Minden jog fenntartva

Michael Slepian

Előszó A felfedett titok

Feszülten figyeltem, ahogy a hó és a jég miatt egyre több keleti parti repteret zárnak le. A híradások szerint Washington megbénult, de a New York-i repterekre egyelőre még engedték leszállni a járatokat. Végül szerencsém volt, mert a Kaliforniából érkező gépem még időben szállt fel, és így gond nélkül megérkeztem Manhattanbe.

Korábban csak egyszer jártam a Columbia Egyetem campusán: amikor középiskolásként ellátogattam a felvételi jelentkezési lapomon megjelölt egyetemek közül abba az intézménybe, amelybe nulla esélyem volt bekerülni. És most újra itt voltam, az egyik előadóterem pódiumán. A hóvihar miatti szorongásomat felváltotta egy újfajta szorongás. Egy meghirdetett állásra jelentkeztem, ezért kellett előadást tartanom. A kérdésekkel együtt kilencven percen keresztül kellett beszélnem a legkülönfélébb kutatási témákról, attól kezdve, hogy minek az alapján ítéljük meg mások megbízhatóságát, addig, hogy minek az alapján döntünk az emelkedő meredekségéről. Az előadást a titkokkal kapcsolatos legújabb kutatásaimmal kezdtem.

A tudományos életben az állásinterjúkat egymás utáni meghallgatások kimerítő sorozata helyettesíti, amelyekre az ember számtalan órát tanul. Ezeket csak a kutató életének legfontosabb előadása szakítja meg, amire hónapokon keresztül készül és gyakorol, illetve egyszer-egyszer alkalma nyílhat kimenni a vécére is, már ha nem felejtik el fölajánlani neki. És ez az interjú sem különbözött mindettől. Ahogy elkezdtem, azonnal kezek emelkedtek a magasba, és a hozzájuk tartozó emberek a legkülönfélébb kérdéseket tették fel, amelyek között voltak alapvetők (mi is a titok?) és egészen félelmetesek is (és mi a helyzet a kultúrával?).

De ez a történet nem az én állásinterjúmról szól. Ez a nap ugyanis más okból égett be örökre a memóriámba. Az előadásom mellett két másik dologra emlékszem. Az egyik, hogy a meghallgatásokkal telt nap végén leendő kollégáim elvittek vacsorázni, majd néhányan a szálloda bárjában folytattuk az estét. A másik pedig az, hogy az a kutatás – és vele az életem –, amit a nap folyamán igyekeztem bemutatni új munkaadóimnak, még ugyanazon az éjszakán teljesen váratlan és drámai fordulatot vett.

Valamikor éjfél után, amikor egy újabb kör italt rendeltünk, egyszer csak úgy éreztem, mintha régi barátokkal tölteném az éjszakát. Mintha az állásinterjú a múlt ködébe veszett volna, csupán távoli emlékképnek tűnt. Hirtelen ráeszméltem, hogy korábban rezgett a telefonom, ezért rápillantottam, hogy ki keresett. Apám hívott, de nem vettem fel. Nagyon szokatlan volt, hogy telefonált, hiszen sosem szokott csak úgy hívni, pláne nem az éjszaka közepén.

Harminc perccel később már nem rendeltünk újabb kört, hanem kértük a számlát, és ekkor láttam meg apám második hívását. Csak a legszörnyűbb eshetőségekre tudtam gondolni, biztos meghalt valaki a családban, vagy valamilyen más tragédia történt. Bármiről akart is velem beszélni, az láthatóan nem tűrt halasztást.

Visszahívtam apámat.

– Valamit el kell mondanom neked – mondta. – Szerintem ülj le.

Ezután elmesélt egy történetet arról, hogy a szüleim kezdetben milyen sikertelenül próbálkoztak a gyermekvállalással. Újra és újra megpróbálták, de nem jött össze. Mígnem rájöttek, hogy mi okozta a kudarcot: az apám biológiailag képtelen volt a gyermeknemzésre.

Apám tehát elmondta nekem, hogy nem ő a biológiai apám. Egy névtelen donor spermájával elvégzett mesterséges megtermékenyítéssel fogantam meg. És ezt a titkot éppen szakmai pályafutásom talán legfontosabb napján fedte fel előttem. Eszem ágában sem volt leülni.

Szédültem. Újból elárasztott az adrenalin, mintha megint a pódiumon állnék, csakhogy ez alkalommal én tettem fel kérdéseket. Apám az első nagy kérdésre még azelőtt felelt, hogy alkalmam lett volna feltenni: a testvérem, aki öt évvel később született, valójában a féltestvérem, hiszen egy másik donor jóvoltából fogant meg.

Türelmesen végighallgattam apám hajmeresztő közölnivalóját, majd én következtem. Biztosítottam arról, hogy mindaz, amit elmondott nekem, nem változtat semmit a közöttünk lévő kapcsolaton. Ő az apám, ahogy mindig is az volt, de vannak kérdéseim. Miért tartották ezt titokban előttem? És miért mondta el nekem most? Ki tud még erről? Kiderült, hogy minden nagyszülőm, a nagybátyáim, a nagynénéim mind tudják – az egész család, kivéve engem és az öcsémet. De hogyan voltak képesek mindannyian titokban tartani ezt ilyen sokáig, és milyen érzés volt számukra a titkolózás?

Az elmúlt tíz évet azzal töltöttem, hogy pontosan azokra a kérdésekre találjak választ, amelyeket aznap éjszaka tettem fel apámnak. Az csak később vált világossá számomra, hogy évszázados múltra visszatekintő szakmámnak, a pszichológiának azért nincs a titkok kutatásával foglalkozó ága, mert előttem még senki sem tette föl e kérdéseket. A pszichológusokat régóta érdekli, hogy az emberek hogyan lépnek kapcsolatba egymással, de hogy miért tartózkodunk bizonyos kapcsolatoktól, és milyen következményei vannak annak, hogy nem engedünk be másokat a belső világunkba, azt mindeddig kevesen kutatták.

A korábbi vizsgálatokban feltételezték: a titkolózás csupán azt jelenti, hogy az ember bizonyos információkat nem oszt meg a másikkal beszélgetés közben, és e feltételezés mentén számos frappáns kísérletet terveztek. De ha az igazán nagy titkokat tekintjük, például azokat, amelyeket önök most is magukban tartanak, és nem mondják el másnak, akkor azt látjuk, hogy e titkok teljesen váratlan módon hatnak a mindennapi életükre.

Sokkal többről szól ez, mint a sunnyogásról és a megtévesztésről: a titkolózás története feltárja az elme legbelsőbb működését, önérzékelésünk és kapcsolataink feldolgozását, hogy hogyan küzdünk meg az élet kihívásaival, és végső soron mi tesz minket emberré.

Mindenkinek vannak titkai, de nem minden titok ugyanolyan. Vannak titkok, amelyek nem fájnak, mások viszont igen. De mely titkok bánthatnak minket vagy másokat, és miért? Amikor apám megosztotta velem a családi titkot, a pszichológusok még nem tették fel e kérdést, de az azóta eltelt időben én már több mint száz kísérletet végeztem a válasz érdekében. Köszönhetően annak a több tízezer kísérleti résztvevőnek, akik megosztották velem titkaikat, immár fényt deríthetünk a titkok titkos életére, és feltárhatjuk, hogy e titkok miként szövik keresztül-kasul az életünket, illetve mit tehetünk azért, hogy együtt tudjunk élni velük.

Talán nem akarjuk, hogy a titkaink kitudódjanak, de azt igenis szeretnénk, hogy más emberek megismerjenek minket. Az e kettősség okozta feszültség határozza meg társas kapcsolatainkat. Talán éppen azért olyan nehéz titkot tartani, mert a titkolózás ellentétes azon emberi késztetésünkkel, hogy az élményeinket másokkal is megosszuk. Emiatt pedig nem minden titok marad titok. Előfordul, hogy bevallunk valamit. Máskor csak bizalmasan osztunk meg valakivel egy titkot.

Akár rejtve maradnak a titkaink, akár nem, ha elolvassák e könyvet, jobban értik majd, hogy miért titkolózunk, hogy miként hatnak ránk a titkok, úgy is, ahogy nem is gondolnánk, és dacára a titkainknak, hogyan lehetünk boldogok.

Első fejezet Mi a titok?

A Maffiózók című, a televíziózásban új korszakot nyitó HBO-sorozat legelső jelenete rögtön egy titokkal kezdődik. Tony Soprano egy orvosi váróban ül, és körbetekint. Olyan csönd van, hogy még az óra ketyegését is hallani, így a néző felriad a kivágódó ajtó csattanására. Dr. Melfi behívja Tonyt a rendelőjébe, aki követi a nőt, majd mindketten helyet foglalnak a szobában. Tony testhelyzete olyan emberről árulkodik, aki nyugodtnak próbál tűnni, pedig valójában egyáltalán nem az. Várakozón tekint dr. Melfire. A nő visszanéz rá. A némaság egészen kínossá válik, ezért Tony dobol az ujjaival, hogy megtörje a csöndet. Nem bírja tovább a szemkontaktust, inkább felfelé, majd oldalra tekint, végül újra a nő szemébe néz, és mélyet sóhajt.

Tony Soprano pszichiáterhez jár, és nem akarja, hogy ezt egy árva lélek is megsejtse. Ha a haverjai és az üzletfelei tudomást szereznének róla, az lerombolná a tekintélyét, ebben teljesen biztos. Hiszen ettől puhánynak és gyengének tűnne, márpedig egy szervezett bűnözői csoport vezetője biztosan nem ilyen képet kíván magáról sugározni. De Tony azt is tudja, kevés az esély arra, hogy a titka kiderüljön, hiszen az ő szakmájában a titkolózás munkaköri kötelesség. Még az Omertà-eskü, vagyis a bűnszervezetek hallgatási törvényét megpecsételő évszázados fogadalom is a titoktartásra épül. És a „Terapeutához jársz?” kérdés az ő köreikben nem merül fel a mindennapos beszélgetések során. Ennek ellenére e titok hatalmas súllyal nehezedik Tony vállára. De miért érezte a maffiózó ezt ilyen megterhelőnek?

A pszichológusok régóta úgy gondolják, hogy a titkok megterhelik mentális és testi egészségünket, de hogy ez miért van így, arra már sokkal nehezebb válaszolni. A legtöbb kutató éveken keresztül azt feltételezte, hogy a titkok az elrejtésük miatt károsak az egészségünkre. A titkokat vizsgáló klasszikus kísérletekben az alanyokat arra kérték, hogy beszélgessenek valakivel, de ne fedjék fel előttük a rájuk bízott titkot. A másik személyt gyakran úgy instruálták, hogy éppen a titokról kérdezze a résztvevőt. De vajon ez a helyzet tényleg képes szimulálni a valós titkok őrzésének élményét?

A titkolózás definíciója

„Semmi sem olyan nehéz, mint együtt élni egy titokkal, amelyet nem lehet elmondani.”* Edward Snowden nem a titkairól kérdezősködő emberek miatt aggódott, hanem azért, hogy miképp tudná biztonságosan nyilvánosságra hozni e titkot. Snowden rájött, hogy az amerikai Nemzetbiztonsági Ügynökség (NSA) titkos és tömeges globális megfigyelést folytat. „Úgy kémkedhettek a világ után, hogy nem szóltak erről egy léleknek sem” – írta az önéletrajzában. Snowden úgy gondolta, hogy e program aláássa az NSA legfőbb küldetését, ami a szabadságjogok védelme, nem pedig a semmibevétele.

Snowden úgy döntött, hogy kiszivárogtatja a titkot, de ez két okból is problematikus volt. Egyrészt a megfigyelőrendszer léptéke és összetettsége alig volt felmérhető. Ahhoz, hogy a nyilvánosságra hozott információ hihető legyen, Snowdennek fel kellett fednie, miképp működött a program. „Egy titkos programot talán lehetséges úgy leleplezni, hogy egyszerűen beszámolunk a létezéséről, de a programszerű titkosságot úgy lehet leleplezni, ha bemutatjuk a működését – írja később. – Ehhez dokumentumok kellettek, az ügynökség ténylegesen létező fájljai – annyi, amennyi szükséges ahhoz, hogy feltárják a visszaélés mértékét.” Ez pedig elvezet minket a második problémához. Az Egyesült Államok kormányától nem várható, hogy szívélyesen reagálnak majd a titkosított dokumentumok illegális kiszivárogtatására. „Tudtam, hogy akár csak egyetlen PDF nyilvánosságra hozása is elegendő lenne a börtönbe juttatásomhoz.”

Vagyis az összes lépésének rejtve kellett maradnia. Noha minden használatban lévő NSA-számítógép adatokat küld a felhőbe feldolgozás és tárolás céljából, és eközben digitális iratnyomokat hagy, Snowden rájött, hogy a már leselejtezett régi NSA-komputereket, amelyek csak porosodtak az egyik irodában, nem tudják olyan könnyen lekövetni. De elég gyanús lett volna, ha bárki meglátja őt, miközben azokat az ősrégi számítógépeket használja, ezért a kritikus fontosságú dokumentumokat az éj leple alatt másolta át. „Verejtékeztem, és folyton-folyvást árnyékokat láttam, lépteket hallottam.” Egy apró memóriakártyára töltötte le a fájlokat – olyan kicsire, amit egy fémdetektor sem képes észrevenni, és így a zsebébe (illetve egy alkalommal egy Rubik-kocka belsejébe) rejtve ki tudta vinni az épületből. „Más alkalmakkor a zoknimban hordoztam a kártyát, vagy – a legparanoiásabb pillanataimban – a számban, hogy szükség esetén lenyelhessem.”

Annak érdekében, hogy ne hagyjon digitális nyomokat, amelyeket aztán összeköthetnének vele, Snowden állomáshelyén, a hawaii Oahun autózott ide-oda, és nyilvános wifi-hálózatokhoz csatlakozva küldte el a fájlokat, minden alkalommal más kapcsolatot használva. „Több álnéven írtam az újságíróknak; egyszer használatos maszkok mögül, amelyeket egy ideig viseltem, aztán eldobtam. (…) Aki még sosem próbálta úgy csinálni, mintha az élete múlna rajta, az nemigen képes felfogni, hogy mennyire nehéz anonimnak maradni a neten.”

Snowden több mint hat hónapot töltött a titkos megfigyelőprogram dokumentálásával, és az általa lementett adatokat rejtve osztotta meg az újságírókkal. Miután az utolsó fájlokat is elküldte, a terve következő fázisában elmenekült az országból. Snowden még a barátnőjének sem beszélhetett arról, hogy mit tervez. A tét túlságosan nagy volt. „Nem akarván több bajt okozni neki, mint amennyinek az okozására már elszántam magam, hallgattam, és a hallgatásomban egyedül voltam.”

Ugyanazon a napon, amikor a barátnője (ma már a felesége) elindult kempingezni, Snowden Hongkongba menekült, ahol két újságíró érkezésére várt. Néhány nappal később a világ értesülhetett az NSA globális tömeges megfigyelési programjáról, és Snowden fényképe ott virított minden híradóban.

Snowden elszigetelő élményként írta le a titoktartást, és frusztrációt érzett, hogy senkivel sem beszélhet az ügyről. „Nem szoktam-e hozzá az egyedülléthez a sok-sok év alatt, amit némán, elvarázsoltan töltöttem monitorok előtt? (…) De egyszersmind ember is voltam, és nehezen viseltem a társtalanságot. Küzdelmes volt minden nap, miközben sikertelenül igyekeztem összeegyeztetni a morált és a törvényt, a kötelességeimet és a vágyaimat.” Snowden megkülönböztette azokat a titkos dokumentumokat, amelyeket ő és a munkatársai tartottak titokban, valamint a saját titkát: azt, hogy kiszivárogtatja majd ezeket. „Legalább része vagy egy csapatnak: bár a munkád titkos, ez közös titok, és ezért nem egyedül viseled a terhet. Van nyűg, de van nevetés is. Amikor viszont igazi titkod van, amelyet senkivel nem oszthatsz meg, még a nevetés is hazugság. Beszélhettem az aggályaimról, de arról soha, hogy hová vezettek.”

Talán nem vagyunk New Jersey-i gengszterfőnökök, és az is elég valószínűtlen, hogy valaha is szupertitkos kormányzati megfigyelőprogramra bukkannánk, de Tony Soprano és Edward Snowden titkokkal való küzdelme nagyon ismerősnek tűnhet mindannyiunk számára. A maffiadráma mögött Tony szorongással és depresszióval küzd. Snowden számára pedig, a kiterjedt kémprogramot övező nemzetközi cselszövésen túl, alapvetően az jelentette a legnagyobb megpróbáltatást, hogy a titka elszigeteltté és magányossá tette őt. Annak ellenére, hogy Tony Soprano és Edward Snowden sem kotyogta ki a titkát, amikor másokkal beszélgettek, mindketten nagy tehernek érezték ezt.

Talán nincs is kellemetlenebb érzés, mint amikor a titkunkról faggatnak minket, de vajon milyen gyakori ez az élmény a valóságban? Soha nem kérdeztem meg nyíltan a barátaimat, még a legjobb barátaimat sem arról, hogy csalták-e meg valaha a partnerüket, volt-e abortuszuk, bántalmazták-e őket gyerekkorukban és hasonlók. Vagyis a titkainkat firtató kérdések a való életben ritkábban fordulnak elő, mint legrosszabb rémálmainkban, vagy például a pszichológiai kísérletekben, ha már itt tartunk. Valójában az efféle szituációk csak nagyon kis szeletét jelentik a titkolózással kapcsolatos élményeknek.

Akkor hát mi is az a titok? A titkok nem fizikailag létező dolgok a világban. Nem tehetjük őket mikroszkóp alá, és az agynak sincs olyan része, ahol az összes titkunkat őrizzük. Bár az információ elrejtése olyan tett, ami szükséges a titok megőrzéséhez, e tett nem egyenlő magával a titokkal. Azért problematikus a titkolózást a titkok elrejtése érdekében végzett akciókkal definiálni, mert ritkán kell elrejtenünk a titkainkat, és az elrejtésük nem is feltétlenül nehéz feladat. Amikor például arról kérdezik Tony Sopranót, hogy merre járt aznap, ő könnyedén válaszolhat erre bármit, kivéve az igazságot, hogy „terápián voltam”. És rengeteg titok megőrzéséhez még csak hazudnunk sem kell. Ezért nem definiálhatjuk cselekvésként a titkolózást, hanem szándéknak kell tekintenünk: szándékomban áll megakadályozni, hogy az emberek megtudjanak valamit.

Ha felismerjük, hogy a kérdéseket kikerülni és a beszélgetések során lakatot tenni a szánkra csupán a titkolózás kis részét jelenti, akkor sokkal mélyebben megérthetjük a titkok természetét – és az életünkben játszott szerepüket.

Az emelkedők becslése

Egyik évben a karácsonyi vendégség idejére lejjebb vettük a nappali világítását, és a feleségemmel egy kandallóban égő fahasábokról készített videót indítottunk el a tévén, hogy ezzel mélyítsük a bensőséges hangulatot. Az internet kifogyhatatlan forrásként szolgál azok számára, akik efféle videót keresnek. Az általunk választott felvétel több óra hosszú volt, és még realisztikus ropogó hangok is hallatszottak a háttérben. Több vendégünk egymástól függetlenül megjegyezte, hogy szinte érezték a tűz melegét a tévéből. Ennek nem az volt az oka, hogy a tévénk túlmelegedett, és a barátaink sem voltak részegek, nem zavarodtak össze. A mindent elárasztó narancs- és citromsárga fény, illetve az égő fa ropogásának hangjai olyan élményt okoznak az embernek, amit általában a fizikai melegség érzetével kapcsolunk össze, mintha egy igazi kandalló vagy tábortűz előtt ülnénk.

Az agyi képalkotó vizsgálatok során úgy találták, hogy ha elképzelünk egy érzést, az ugyanolyan agyterületeket aktivál, mint maga az érzés. Ez nemcsak a kandallóillúziót magyarázza meg, de azt is, hogy miért könnyebb csukott szemmel elképzelünk egy képet, mint ha nyitva lenne a szemünk. Amikor próbáljuk magunk elé idézni valaminek a képét, nagyon elvonhatja a figyelmünket, ha közben valami mást nézünk – hiszen mindkét folyamatban ugyanazon agyterületek vesznek részt.

Ebből ered tehát a titkok iránti érdeklődésem. A kandallóillúzióhoz hasonlóan (amikor a vendégeink furcsamód érezték a nem létező tűz melegét) ezzel kapcsolatban is azon járt az eszem, hogy vajon ha a titokra gondolunk, az okozhat-e olyan percepciót, mint ha valóban súlyt cipelnénk, és ettől más feladataink nehezebbnek és megterhelőbbnek tűnhetnek-e?

Az emberek képletesen fogalmaznak, amikor a titkokról beszélnek. Gyakran használnak e kontextusban a teherhordozással és a nehéz súllyal kapcsolatos kifejezéseket. Minthogy nagyon érdekelt ez a fizikai súlyhoz, illetve a teherhez kötődő metafora, elvégeztem egy kísérletet, amelyben az interneten keresztül vizsgált alanyokat véletlenszerűen két csoportba soroltam, és kétféle feladatot jelöltem ki számukra. Az egyik csoport tagjait arra kértem, hogy gondoljanak egy „nagy” titkukra, a másik csoportnak pedig egy „kis” titokra kellett gondolnia. Ezután képek sorozatát mutattuk nekik, és azt kértük tőlük, hogy próbálják megbecsülni a képek különféle jellegzetességeit. Az egyik képen buja, zöld mezőt láttak, és a kérdésünk az volt, hogy milyen meleg lehet a képen. De valójában a következő képre adott válasz érdekelt minket. Ezen egy fűvel borított dombot láttak, és azt kérdeztük róla, hogy milyen meredek (hány fokos) a lejtő.

Amikor az emberek kimerültnek érzik magukat, akkor nehezebbnek és ellenségesebbnek vélik a környezetüket: meredekebbnek gondolják az emelkedőt, nagyobbnak a távolságokat. Ez nem hibája, hanem jellegzetessége az emberi érzékelésnek. Ha túrázunk, nem akarjuk útközben feladni a hegymászást, mert csak időközben derül ki, hogy nincs elég erőnk felérni a csúcsra. Ha túlbecsüljük az emelkedő meredekségét, és ezzel együtt a legyőzéséhez szükséges erőfeszítést, azzal megelőzhetjük, hogy túlzottan is ambiciózus hegymászásra vállalkozzunk. Pontosan így reagáltak kísérleti résztvevőink is (az előttük tesztelt sok emberhez hasonlóan). Túlbecsülték az emelkedő meredekségét, és a nagyjából 25 fokos emelkedőt, amelyet szemből láttak, körülbelül 40 fokosnak gondolták. De azok a résztvevők, akik eközben még egy „nagy” titkukra is gondoltak, ennél is meredekebbnek hitték a dombot. Vagyis úgy érzékelték a világot, mintha nagy terhet cipelnének a vállukon.

Mielőtt előkapnák a szögmérőjüket, vegyék figyelembe, hogy ezek az érzékelt emelkedők csak annyiból érdekesek számunkra, hogy megragadják a külvilág támasztotta nehézségekhez hasonló érzéseinket. De vajon van-e különbség e nehézségek mértékében? Egy következő vizsgálatunkban ennek jártunk utána. Olyan embereket toboroztunk a vizsgálathoz, akik akkor éppen kapcsolatban éltek. Kérdeztünk tőlük néhány dolgot a kapcsolatukról, majd feltettük a nagy kérdést: Voltak-e valaha hűtlenek? Ha igennel feleltek, megkérdeztük tőlük, hogy mennyire foglalkoztatta őket a hűtlenségük, konkrétan mennyit gondoltak rá, és mennyire izgatta ez őket. Ezután azt kérdeztük, hogy mekkora erőfeszítést jelentene számukra különféle feladatokat végrehajtani: például felvinni a vásárolt élelmiszert az emeletre, megsétáltatni a kutyát vagy segíteni valakinek költözködni. Minél jobban foglalkoztatta a résztvevőt a hűtlensége, annál inkább megterhelőnek érezte e feladatokat.

Amikor a karácsonyi összejövetelre érkezők érezték a képzeletbeli tűz melegét, azért az agyuk percepcióért (érzékelésért) felelős részei voltak a felelősek: „suttogva” hallották a fejükben a meleget. A kísérletünkben pedig, ha a résztvevőket nagyon foglalkoztatta a hűtlenségük, és a különféle feladatokat megterhelőbbnek értékelték, azért is a perceptuális agyi rendszereik voltak okolhatók: a nyomasztó teher érzése telepedett rájuk.

Valószínűleg itt abba is hagytam volna a titkolózás vizsgálatát, ha nem történik még valami. Amikor egy másik kutatócsoport megismételte az emelkedős kísérletünket, nekik nem ugyanaz az eredmény jött ki. Nem találtak konzisztens különbséget az emelkedő érzékelt meredekségében aszerint, hogy az emberek „nagy” vagy „kis” titokra gondoltak. Ezért visszatértem a laborba, hogy rájöjjek, mi csúszhatott félre. Hirtelen új megvilágításban láttam az egyik névtelen bíráló kérdését: Amikor arra kérték a résztvevőket, hogy gondoljanak egy titkukra, miközben a két kérés (nagy vagy kis titok) között csupán egyetlen szó volt a különbség, pontosan mit értettek a kutatók „nagy” és „kis” titkon? A bíráló ehhez még hozzátette, hogy a nagy titkok nem feltétlenül „nehéz” titkok.

Évekkel később sikerült bebizonyítanom, hogy a bírálónak igaza volt. Amikor újra elvégeztük az eredeti kísérletünket, megkérdeztük a résztvevőktől, hogy mennyire foglalkoztatja őket a titkuk (pont úgy, ahogy ezt a hűtlenségi kísérletünkben tettük). Azok a résztvevők, akik nagy titokra gondoltak, arról számoltak be, hogy némileg jobban foglalkoztatja őket a titok, mint a kis titokra gondolókat, de kiderült, hogy nem is a titok „mérete” számít, hanem maga a töprengés: minél jobban lefoglalta az illetőt a titok, annál meredekebbnek látta az emelkedőt.

Gondoljunk vissza az Előszóban elárult titkomra. A „Nem én vagyok a biológiai apád” minden tekintetben nagy titoknak számít. De e titok megőrzése nem volt mindig terhes a szüleim számára. Legtöbbször nem is gondoltak rá. Máskor viszont igen, például ha valaki megjegyezte, hogy az öcsém inkább apámra hasonlít, én pedig az anyámra, és ezzel önkéntelenül is a szüleim eszébe juttatták a titkot. A kisbabás szülőkkel folytatott beszélgetések megszokott témája az, hogy melyik gyerek melyik szülőjére hasonlít, így a titok nagyobb terhet jelenthetett a számukra azokban az években, amikor a testvéremmel kicsik voltunk. De a teher aztán idővel könnyebb lett, ahogy elmondták nekem, de valami időnként mindig újra előhozta, és ilyenkor nem tudtak nem gondolni rá. Mindig is ugyanaz a nagy titok volt, de nem volt mindig megterhelő. És ez a különbségtétel később nagyon fontosnak bizonyult.

Újra elvégeztük az emelkedő meredekségéről szóló vizsgálatot, de most konkrétan megkértük a résztvevők egyik csoportját, hogy olyan titokra gondoljanak, ami nagyon foglalkoztatja őket. Ahogy gyanítottuk, azok az alanyok ítélték konzekvensebben meredekebbnek az emelkedőt, akik az őket erősen foglalkoztató titokra gondoltak, szemben azokkal, akik egy számukra kevésbé fontos titokra. Összességében e kísérletek bizonyították, hogy még ha egy titkot nagynak tekintünk is, ezt nem feltétlenül nagy teher megőrizni. Ehelyett azoknak a legnagyobb a mentális súlyuk, amelyek nem hagyják nyugodni a tudatunkat.

Minél gyakrabban jutott eszükbe a résztvevőknek a titok, annál inkább kapcsolódott hozzá a teher érzése.

De ezekben a kísérletekben nem kellett senki elől eltitkolni semmit. Nem volt másik résztvevő, aki kérdéseket tett volna fel, pláne nem direkt olyan kérdéseket, amelyek megnehezítették volna az alanynak, hogy megőrizze a titkát. És mégis, Tony Sopranóhoz és Edward Snowdenhez hasonlóan a résztvevőink tehernek érezték azokat a titkokat is, amelyekre nem is kérdezett rá senki.

Tartalom

Előszó – A felfedett titok

Első fejezet – Mi a titok?

Második fejezet – A titkok születése

Harmadik fejezet – Az elme titkai

Negyedik fejezet – A háromdimenziós titkok

Ötödik fejezet – Titkaink elrejtése

Hatodik fejezet – Vallomás és megosztás

Hetedik fejezet – Pozitív titkok

Nyolcadik fejezet – Kultúra és megküzdés

Kilencedik fejezet – Megosztott titkok

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Illusztrációk listája

Név- és tárgymutató

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szala Boglárka

Szerkesztette Greskovits Endre

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Kővári Bettina

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Váraljai Viktória

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 355 942 0

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Jost – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Petrona – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License