Gyenes Judith

Az ítéletet
végrehajtották

Életútinterjú
Maléter Pál özvegyével
– részlet –

Készítette
Molnár Adrienne

TÉNYEK ÉS TANÚK

Szerkesztette és a jegyzeteket írta
MOLNÁR ADRIENNE

© Gyenes Judith örököse, 2024
© Molnár Adrienne, 2024

Előszó

Gyenes Judith életét a történelem többször is alaposan felforgatta. Jómódú, magas társadalmi presztízsű családban felnőve kellemes, jó élet várhatott volna rá. Jött a háború, majd a beköszöntő új rendszerrel a felismerés, hogy a sorsa itt nemigen fordulhat jóra. Aztán belépett az életébe Maléter Pál. A továbbszolgáló, sőt a kommunista párt irányította új hadseregben magas pozíciót betöltő, ráadásul rokon, házas – bár válófélben lévő – és nála tizenöt évvel idősebb férfi a szülők ellenkezését azonnal kiváltotta. A házasságkötéssel mégis beköszöntött egy boldog, bár fájóan rövid időszak, amikor az anyagi gondok is megszűntek, és a személyes karrierje is beindulni látszott. A forradalom euforikus, de izgalommal és aggódással teli napjai után pedig jött a rettenet. Remény és félelem, szorongás, megaláztatás és a szörnyű tragédia. A fiatal özvegy ezután reménytelen, minden szempontból nagyon nehéz helyzetbe került. Mire végre sok év múltán az élete valahogy rendeződött, jött a rendszerváltás. Az exhumálás, majd a temetés hatalmas megrázkódtatással járt, de bizonyosságot és megnyugvást is hozott. Gyenes Judith egy időre a figyelem középpontjába került, de ez az időszak is hozott számára csalódást bőven.

Nem mindennapi életéről többször, több helyen is beszélt. Napilapokban, folyóiratokban olvashattuk a történetét, televízióban, rádióban, 1956-os megemlékezéseken, iskolai tanórákon osztotta meg az emlékeit. Az volt a küldetése, hogy minél több emberrel ismertesse meg a forradalom történetét, Maléter Pál emberi nagyságát, a megtorlás iszonyatát, és hogy amennyire csak lehet, lassítsa a felejtést. Történeteit nem színezte ki, szenvedéllyel és kritikával idézte fel őket újra és újra. Maga volt a szóbeli történelem.

1989 tavaszán a Corvin téri Művelődéskutató Intézetbe Vitányi Iván, az intézet igazgatója befogadta a Történelmi Igazságtétel Bizottságát, Nagy Imre és mártírtársai temetésének szervezőit. Az Oral History Archívum két kis helyiségében egyre több önkéntes segítő gyűlt össze. Hivatalosan először 1989. május 11-én, a Magyar Nemzet lapjain közölték a kivégzettek névsorát. Akkor egyre több 56-os elítélt és kivégzett hozzátartozója kért tőlünk információt és segítséget. Torokszorító pillanatok voltak, amikor a családtagok – kezükben az újsággal – az intézet munkatársaitól próbálták megtudni, mi is történt pontosan a hozzátartozójukkal, hová temették őket. Sose felejtem, egyikük azt mondta, az újságból tudta meg, hogy a testvére nem külföldre menekült, ahogy addig hitte, hanem kivégezték 1957-ben.

Ezekben a napokban találkoztam először Judithtal. Meglepett, hogy milyen fiatal. Elegáns volt, szomorú, határozott, és nagyon kedves. 1992-ben, miután elbocsátották az Orvostörténeti Múzeumból, kollégák lettünk az 1956-os Intézetben. Aztán 2011–2012 fordulóján, amikor az intézetet az Országos Széchényi Könyvtárba olvasztották, ismét elvesztette könyvtárosi munkáját és a befogadó közeget.

A kötetben olvasható szöveg két interjú egybeszerkesztésével jött létre. Az elsőt 1998 májusában rögzítettem, ebben Gyenes Judith elsősorban a megtorlásra és az 1989-es változásokra emlékezett, a második, az életútinterjú 2013 októberétől 2014 márciusáig készült. Hetente-kéthetente találkoztunk a Wesselényi utcai lakásban, beszélgettünk az életéről, a mindennapjairól, politikáról, divatról, növényekről, de a legtöbb történet főhőse Maléter Pál volt, ahogy mindig is emlegette: Pali. Vissza-visszatérő és újabb emlékképeket idézett fel. Már említett küldetéstudata indíthatta arra, hogy gyakran kért, kapcsoljam ki a magnót, amikor a nevelt lányával töltött évekre emlékezett, a kiskorára, kamaszéveire, vagy az unokákról mesélt, akiket nagyon szeretett, a velük való ritka találkozásokban nagy örömét lelte. Mindennapjairól szóló történeteinek gyakori szereplői voltak a nővérei is, akikkel mindvégig szoros kapcsolatban állt. Kár, hogy nem rögzíthettem ezeket az emlékeket is.

A huszonhat órányi felvételt Irsa Katalin és Balogh Ágnes gépelte le. A tizennyolc ívnyi leiratot Judith autorizálta, névmutatóval és tartalmi kivonattal láttuk el, az 1956-os Intézet Oral History Archívumában olvashatták a kutatók és az érdeklődők. 2019 májusában a kormány az 1956-os Intézetet az archívummal együtt a Veritas Történetkutató Intézet és Levéltár nevű kormányzati háttérintézmény szervezeti keretébe helyezte át.

A könyv szerkesztésekor a korábban készült interjú került a kötet második felébe, így kronologikus történettel találkozik az olvasó. Az interjúban elhangzottakon nem módosítottunk, de az ismétléseket kihagytuk, az élőbeszédből adódó nyelvi sutaságokat kiigazítottuk, a tévedéseket, hiányokat jegyzetekkel korrigáltuk.

Judithot 1999-ben Maléter Pál Emlékéremmel, 2006-ban a Magyar Köztársasági Érdemrend középkeresztjével tüntették ki. 2019. december 1-jén hunyt el. Maléter Pál mellett nyugszik a 300-as parcellában. Úgy hiszem, sokak emlékében él bátorsága, hite, tiszteletet parancsoló emberi tartása.

Köszönöm Kőrösi Zsuzsannának, hogy felhívta a kiadó figyelmét az interjúra. Köszönöm Török Gyöngyvér biztatását és empatikus megjegyzéseit, javaslatait, Schmal Alexandrának a türelmes és határozott szöveggondozást. És köszönöm mindazok segítségét, akik egy-egy információval, dokumentummal, fényképpel segítették a kötet megjelenését.

Budapest, 2024. február 4.

Molnár Adrienne

„Nagy ház volt, hatalmas parkkal, óriási fákkal”

Arra kérlek, mondd el, mikor és hol születtél, kik voltak a szüleid, nagyszüleid!

Budapesten születtem, de ez véletlen. A család akkor Kunszentmiklóson lakott, ott volt a Gyenes-kúria. A papám‍1 akkor éppen Kunszentmiklóson volt szolgabíró. Én voltam a harmadik gyerek. Zsuzsanna Gyulán született 1928-ban, mivel a nagymamám, Erkel Mária gyulai, és a mamám‍2 az első gyerek születésekor hazament az édesanyjához. Zsuzsanna egy Hintsch Elek nevezetű nőgyógyásznál született, aki Budapesten praktizált, amikor én születtem. A mamám ismét nála akart szülni, és február 4-én hóban, fagyban autóval elindultak Kunszentmiklósról Budapestre. A papámnak volt egy vászontetős Fiat kabriója – nyáron le lehetett nyitni a tetőt –, aminek nem volt fűtése, a szüleim irhabundában ültek az autóban. Ahogy anyám elmesélte, félúton jártak, amikor a fájások már nagyon erősek voltak, és ahányszor jött a fájás, ő mindig rátette a kezét apám kezére, és megszorította. A papám akkor egy kicsit rálépett a gázra, és meg is pördültek a jeges úton, de időben fölértünk. Azt hiszem, egy vagy két hétig voltunk Budapesten.

A papámé nagy református család. Inkább volt, mert kihalt a Gyenes família, nálunk csak lányok születtek. Ahogy papám mondta, befelé fordítják a kriptaajtón a címert. A mamám katolikus családból származik, az Erkelek katolikusok, viszont anyám édesapja református. Dömötör Béla, vitéz ényi Dömötör Béla – sajnos nem ismertem – ezredes volt, és nagyon fiatalon, negyvennyolc éves korában meghalt. Erkel nagymama és Dömötör Béla elváltak, a nagypapa Monoron élt. A Dömötörök Tolnából kerültek Monorra, anyám nagyapja református püspök volt. Mindig azt mondom, hogy én félvér vagyok, mert itt is fele-fele, ott is fele-fele. Apáméknál is, mert a Maléter dédnagypapám evangélikus volt.

Ő édesapád anyai nagyapja, tehát a nagymamád Maléter.

Igen, Maléter Eszter, az édesapja Maléter Rudolf volt. A Maléterek evangélikusok, a hugenottaüldözéskor jöttek el Franciaországból. Hogy ez az ág miért pont errefelé jött, vagy miért pont a Felvidéken, Jolsván‍3 telepedtek le először, nem tudom. Onnan ágaztak aztán szét, Erdélybe is kerültek Maléterek. A Maléter család is kihalóban van már, legalábbis Magyarországon. Akikről én tudok, azoknak vagy csak lányaik vannak, vagy nincs gyerekük.

Papám szégyellte, hogy a harmadik gyerek is lány és katolikus, ezért engem – hogy ne Kunszentmiklóson kelljen már megint a katolikus templomban – Kőbányán kereszteltek meg, a Szent László-templomban. Ha arra járok, mindig úgy nézem, hogy de szép templom, itt kereszteltek engem.

Nagyon szép volt a kunszentmiklósi ház, egy kúria benn a városban, azért egy kicsit fáj a szívem. Nem messze volt a gimnázium, meg a Bak-ér, a kis patak, azon egy híd. Olyan nagyon sok emlékem azért nincs erről az egész kicsi gyerekkoromról, inkább csak képek. Pár évvel ezelőtt, a rendszerváltozás után, amikor a nevem a forradalom miatt fölröppent, fölhívott Kunszentmiklósról egy fogorvos, aki helytörténész is. Elmondta, hogy ő meg akarta venni a Gyenes-kúriát, de mire realizálódott volna, lebontották. Hatalmas park közepén állt a nagy U alakú, kupolás ház, így van előttem. Azt tudtuk, hogy a Madisz‍4 beköltözött a házunkba, és amikor kiköltöztek, mamámmal kettesben lementünk Kunszentmiklósra, hogy megnézzük, és megpróbáljuk rendbe tenni, hogy úgy nézzen ki, benne lakunk. Akkor tizennégy éves lehettem. Végigjártuk az ismerősöket, elkértük tőlük a nem használt bútorokat, kis húzós kocsival hazavittük, és valamennyire berendeztük a házat. Nekem ez felejthetetlen emlék. Anyámnak hivatalos ügyben föl kellett jönnie Pestre, és engem egy-két napig ott hagyott. Kicsit a frász lelt a nagy házban egyedül. Voltak ismerős családok, de azokat sem ismertem igazán. Külön kis házban, a kert végében lakott az udvaros, Takács bácsi, egyetlen biztos pontként.

Fölmentem a padlásra. Mindig érdekelt a családtörténet, a régi iratok, levelek, és ott térdig jártam bennük. Valószínű, hogy anyámék ládákban fölrakták a padlásra a régi iratokat, a madiszosok meg kiszórták. Nagyon érdekes volt. Régi levelek, meghívók, báli meghívók. A papám mesélt arról, hogy egyetemista korában nagy bálrendező volt, és amikor fiatal szolgabíró lett, akkor is rendezett jogászbálokat. Az első olyan operabált, ahol a széksorokat lefedték parkettal, ők találták ki. Megtaláltam ezeket a meghívókat, rajtuk a papám mint rendező meg fővédnök nevét. Családi leveleket is találtam. Gyenes nagypapát sem ismertem sajnos, és a Maléter nagymamát sem. A nagymama fiatalon halt meg, amikor Zsuzsanna született. Dömötör nagypapa is akkor halt meg. Mamám elmondta, hogy abban az időben az emberek tartózkodóbbak voltak, és nem mondta meg az édesapjának, hogy babát vár, pedig nagyon szerette az édesapját. És nagyon bántotta, hogy nem mondta meg, mert mire Zsuzsanna megszületett, a nagypapa meghalt.

Nagypapa az első világháborúban megsérült, azért volt vitéz. Én az egész mai vitézséget nem értem. Azt tudom, hogy Horthy megalapította a vitézi rendet, és akik az első világháborúban vitézkedtek – már amelyik vitézkedett –, vitézi rangot kaptak. De ami most van, hogy itt vitézi rend, ott vitézi rend, nem egészen értem, ki miért kapja. A nagypapának nagy könyvtára lehetett, énrám szállt a Mikszáth-sorozat, amelyikbe így van beleírva, hogy vitéz ényi Dömötör Béla. Tehát ő használta a vitéz titulust.

Szóval a nagymama és a nagypapa elváltak. A nagymama élt Gyulán, és soha nem ment férjhez. Gyönyörű volt! A nagypapa élt Monoron, és nem tudom, még hol, merre.

Hány gyerekük volt? Édesanyádnak volt testvére?

A mamám volt egyedül. És a nagypapa sem nősült meg. Kiújult az első világháborús sebesülése, és kórházba került. A nagypapa fenegyerek volt, mondták neki, hogy nem szabad mozogni, feküdni kell, de ő reggel fölkelt, kiment a fürdőbe, borotválkozott, közben sportolt, nyújtózott, és állítólag – én így emlékszem a történetre – az ügyeletes orvos éppen kiment a városba, amikor a nagypapa rosszul lett. A nagymama korábban fönn volt Pesten, meglátogatta, és nagyon úgy nézett ki, hogy össze fognak házasodni újra, tulajdonképpen az érzelmek nem múltak el, de sajnos a nagypapa meghalt.

Miért váltak el, ha érzelmileg ennyire kötődtek egymáshoz?

Nagymama nagyon konok természet volt. Múltkor beszéltünk erről Marival, és ő azt mondta, hogy ez hülyeség, de én úgy tudtam, azon vesztek össze, hogy a nagymama pólyában ringatta anyámat, és azt mondta, hogy majd egyetemre fog járni, mire a nagypapa: „Minek az egy lánynak?” És hogy ezen vesztek össze. De Mari azt mondja, hogy nem ezért, hanem valami féltékenységi dolog volt az ok: „Hogyha maga azt hiszi, hogy ez igaz, akkor ne is maradjunk együtt!” A nagymama akart elválni.

És egyedül nevelte az édesanyádat?

Igen, de anyám nyaranta Monoron volt az édesapjánál. Ezek érdekes dolgok. Van egy kis akvarell, egy nagyon csúnya néni, az 1765-ben született anyai ősanyám képe, Freiherr Habinay von Trstina volt a család neve. A Habinay családnak az egyik sarja egy Perleberggel házasodott. Maléter Rudolf felesége is Perleberg lány volt, Perleberg Ernestine, így tulajdonképpen a papám és a mamám távoli rokonok voltak.

Az édesanyám a Sacré Cœurbe járt gimnáziumba, itt Budapesten, a Mikszáth Kálmán téren, ahol később a piaristák voltak. A Sacré Cœur valamikor fogalom volt. Lenin Intézet lett a háború után, aztán mikor megszűnt Lenin Intézetnek lenni, akkor kerültek oda a piaristák.‍5 Most visszakapták, de nem akar a Sacré Cœur újra gimnáziumot csinálni belőle, mert állítólag nincsenek anyagi javaik. Na és ott együtt járt anyám Ghillány Margitkával, aki pár évvel fiatalabb volt nála. Nekem nem volt olyan fölöttem járó, akiért rajongtam volna, de lányiskolákban előfordul, pláne a bennlakók között. Tehát a Margitka a gyönyörű Dömötör Elliért rajongott. Nem tudom, miért, mamámat ott így becézték. Otthon nem. A keresztneve Mária volt. Ez a Ghillány Margitka megírta haza Kassára – itt jönnek bele a Maléterek megint: Maléter István feleségének, Pali édesanyjának Ghillány György volt az első férje, és ebből a házasságból született a Margitka –, hogy érdekes, ő a Dömötör Ellinek az ezüst fésülködőkészletén ugyanazt a címert látta, amit otthon is, és hogy van ez. És akkor a Pista bácsi válaszolt neki: „Rokon, hívd meg!” És a mamám elment vendégségbe Maléterékhez, Kassára vagy Eperjesre, most nem tudom pontosan, mert hol itt laktak, hol ott. A mamámat nagyon szerették, jól érezte ott magát.

Maléter Rudolfnak volt három gyermeke: Maléter István, Maléter László és Maléter Eszter. Maléter István lett Maléter Pálnak az édesapja, Maléter Eszter pedig az én nagymamám, aki dr. Gyenes József felesége lett. Gyenes József ügyvédbojtárként Pécsre került Maléter Rudolf ügyvédi irodájába, és beleszeretett a lányába, Maléter Eszterbe. Hogy a Maléter nagymama miért ment hozzá dr. Gyenes Józsefhez, ez előttem rejtély, mert nagyon rossz házasság volt. Nem váltak el, de állandóan válni akartak. Van egy levél, amiben Pista bácsi írja valakinek, talán a Laci bácsinak, hogy „Megkérdeztem Esztert, miért ment hozzá, és azt felelte, egy kicsit olyan vállat vonva: hát valakihez hozzá kellett menni!” De hát azért mégis ebből a házasságból három gyerek született.

Mamám azt mondta, hogy a nagypapa nagyon-nagyon kedves és fess ember volt, de a nagymama elég merev. Érdekes, mind a két nagymamám ilyen volt, az Erkel nagymama is. Úgy emlékszem rá, hogy mindig szomorú volt, kicsit merev és szomorú.

Egy bőröndnyi iratot hoztam haza Pécsről, akkor még fafűtéses kályhám volt, leültem elé, hogy ami nem kell, azt elégetem. Na, én tényleg itt ültem két napig, se nem ettem, se nem ittam, olvastam dédnagyanyámnak a leveleit. Hogy följöttek Pestre Pécsről, és akkor Maléter Rudolfnak, a dédnagyapámnak írt a dédnagyanyám, Perleberg Ernestine – ugye a szüleihez jött a Várba –, hogy ott nagyon rossz a levegő, és ezért valahol a Svábhegyen kibéreltek egy villát. Ausztriai üdülőhelyekre jártak kúrára, állandóan a tüdőbajtól félt mindenki. Gyönyörű, ahogy Pista bácsi, Pali papája írja: „Kedves apám!” És akkor leírja elemista betűkkel – kisfiú lehetett akkor –, hogy kecsketejet kell inni, de ő nem nagyon örül neki, és hogy a mama ezt csinálja, azt csinálja. Engem ez borzasztóan megfogott. A papámmal egyszer bementem ebbe a Perleberg-házba.‍6 Fönn sétáltunk a Várban, és papám mondta, hogy menjünk el, nézzük meg az ősi házat. Akkor még nyitva voltak a kapuk, bementünk, gyönyörű kis palota. Kis fülkék, árusító ülőfülkék voltak a kapualjban. Persze mindenütt bolthajtás. A papám mesélte, hogy renoválták a Perleberg-házat, és a renoválás közben egy befalazott fülkét találtak a falban, abban egy tekercs levelet. Mindenki azt hitte, hogy hűha, itt valami titokra derül fény, de a végén kiderült, hogy 1811-ben az akkori Perlebergek azt kérték azoktól, akik majd ezt a levelet megtalálják, hogy imádkozzanak a Jóistenhez a család dicsőségéért vagy múltjáért, élő és meghalt lelkeiért. Előkerült egy ott lakó néni, akivel papám rögtön elkezdett értekezni, és megkérdezte tőle, tudja-e, hogy ez Perleberg-ház volt. A néni azt mondta, hogy tudja, és beinvitált minket a nagyon szép bolthajtásos, régi bútorokkal berendezett kis lakásába. Ott beszélgettünk, és a papám mondta, hogy az ő nagymamája Perleberg Ernestine volt, Maléter Rudolfné lett, és a lányom is Maléter, ő viszont Maléter Pálné. A néni rögtön tudta, hogy miről van szó, és megkérdezte, hogy „Jaj, édesem, és mit tud most csinálni?” Én zavarba jöttem, mire papám azt mondta: „Hát az édesanyja nem egészen úgy ringatta, hogy jaj de jó kis cseléd lesz belőle! De hát most az!” Akkor éppen háztartási alkalmazott voltam, ez úgy a hatvanas évek elején történt.

Mi lett az iratokkal és a levelekkel?

Semmit nem égettem el belőlük! Semmit! Ott van dédnagyapámnak a végrendelete, amiben megírja, hogy a Pista bácsira, a Laci bácsira és nagyanyámra mit hagy.

Már kisgyerekkorban megismertétek az ősöket, otthon beszélgettetek a felmenőkről?

Igen. Papám végigvitt minket a családi galérián, és el kellett sorolni, hogy ki kicsoda, mert azt mondta: „Ha én meghalok, ti azt se fogjátok tudni, hogy ki fiai, borjai vagytok!” Talán énbennem maradt ez meg leginkább. Engem megdöbbent, amikor egy százhatvanvalahány éves levelet olvasok, ami a dédnagyanyámnak a levele. Kiderült az is, hogy Perleberg Ernestine nem tudott magyarul. Hát a Maléterek se ősmagyarok, de Maléter Rudolf magyar ember volt. Valószínű, hogy Pesten egy bálban ismerkedtek meg. Pécsre csak ő ment le, ott ő lett az első Maléter. Palinak az édesapja is Pécsett született, de ő visszament Kassára. Nemcsak azért, mert oda vágyott, az ősök felé, hanem azért is, mert a nagybátyjának ő lett az általános örököse.

A szüleid hol találkoztak?

A papámat megválasztották monori szolgabírónak, és akkor Maléter István írt egy levelet a papámnak, hogy „Az unokahúgod minden nyáron ott nyaral az édesapjánál, miért nem látogatod meg?” És akkor a papám elment a Dömötörékhez, és megismerte mamámat. Mamám gyönyörű volt. Mindenki, aki itt volt, filmesek, tévétársaságok, a BBC-től kezdve a holland meg a svéd, meg a német, meg a nem tudom ki, mind látták a falon a képét, és megkérdezték, hogy ki az, egy színésznő? És nagy büszkén mondtam, hogy nem, az a mamám. Na, szóval rögtön beleszerelmesedett a mamámba.

A mamám – ahogy mondtam – a Sacré Cœurbe járt, aztán egyetemista lett, francia–latin szakos tanárnak készült. Megvolt a helye Antwerpenben, az ottani Sacré Cœurben, hogy ott fog továbbtanulni, amikor ez a szerelem közbeszólt. És akkor a mamám bejelentette az édesanyjának, hogy ő férjhez megy. A nagymama teljesen kétségbe volt esve. Főleg, mert a közös rokonságban volt valaki, akire a nagymama szerint rettentően hasonlított a papám. Az egy könnyelmű valaki volt, nagy kártyás, nőző, és amikor a nagymama meglátta a papámat, rögtön az jutott eszébe, hogy úristen, hátha ez is olyan ember lesz. De hála istennek, nem. Na de annak abszolúte nem örült, hogy a mamám nem akar Antwerpenbe menni, és nem is ment.

Itt most még egyet közbe kell szúrnom, hogy nem vérrokonság, de némi atyafiság van a Habinay vonalról az Erkelek és Apor Vilmos, az Apor család között. Úgyhogy a mamám elment Vilmos bácsihoz, és megkérdezte, hogy reverzális nélkül összeadja-e az édesapámmal, mire Apor Vilmos a fejéhez kapott, és azt mondta, hogy olyan nincs. Erre a mamám azt mondta: „Jó, akkor elmegyek a református templomba, mert az én édesapám református, nekem nincs katolikus és református Isten.” Erre a Vilmos bácsi megszerezte Rómából az engedélyt, és reverzális nélkül összeeskette őket Gyulán, a katolikus templomban. Akkor Gyulán volt plébános, ő adta össze őket, és amikor Zsuzsanna megszületett, Zsuzsannát is ő keresztelte. Azért bocsátottam ezt előre, mert Apor Vilmos még előkerül az én mesémben.

A nagymamámnak az édesapja, Erkel János a Körös-szabályzás főmérnöke volt. Ahogy nagymama elmesélte a fiatal lány korát, báloztak Gyulán, de nemcsak Gyulán, hanem jöttek föl Pestre is nagy bálokra. Az ő édesapjának Bécsbe meg Berlinbe meg nem tudom hova kellett menni különféle hivatalos ügyekben, és a család megbízta, hogy vegyen brüsszeli csipkét meg nem tudom még miket. Arra a történetre emlékszem, hogy a dédnagypapa elfelejtette, hogy mennyi brüsszeli csipkét kell hoznia a báli ruhához, és majd egy véggel vett. Birtokaik voltak Aradon, Arad mellett Pillpuszta volt az övé, Erkel Jánosé, két malommal, egy gőzmalommal és egy vízimalommal. Úgy emlegették, hogy a demokratikus mérnök vagy földbirtokos, mert külön fürdőt építtetett a munkásoknak, és lakásokat is. Ez azért abban az időben elég nagy szó volt. Sajnos mindez átkerült Romániába Trianon után.

A nagymamáék kilencen voltak testvérek, hét fiú és két lány. A nagymama Erkel Mária, az én mamám Dömötör Mária, a testvérem pedig Gyenes Mária. Így jönnek a Máriák a családban. Akkoriban aki katonatiszthez ment hozzá, annak kauciót kellett letenni, elég nagy összeget. A nagymamának nagyon szép hozománya volt. Többek között az egyik malom, meg a Pillpusztának egy része, meg isten tudja még, mi minden. A testvérek rábeszélték, hogy fektesse hadikölcsönbe, és mind elúszott. A gyulai háza is elment, de hála istennek nem csak egy házuk volt az Erkeleknek. Most van ott egy nagyon szép Erkel-ház, ahol Erkel Ferenc született. A mamám apjának a családja elismert református papcsalád volt. Nagy, elkerített kriptában fekszenek a Dömötörök. Tolnában éltek, most nem jut eszembe annak a ma már városnak‍7 a neve, ahonnan följött a déd-, ük- vagy milyen nagyapám Monorra, és ott lett református pap, aztán püspök.

Megtörtént a házasság, a katolikus templomban Apor Vilmos megáldotta őket, és Kunszentmiklósra kerültek. A papám akkor már Kunszentmiklóson volt szolgabíró, úgyhogy odaköltöztek. 1928-ban született Zsuzsanna, akkor a mamám lement Gyulára, és az Apor Vilmos keresztelte meg Zsuzsannát. Én találkoztam még egy-két olyan idős kunszentmiklósi hölggyel, úrral, aki emlékezett ránk. És mindig mondták, hogy „a mamátok milyen gyönyörű, és ti hárman! Hogy mindig egyformában! Hogy milyen jól neveltek és milyen szépek voltatok!” Jó volt hallani. És nagyon büszke voltam a mamámra, mert az ő érdeme volt.

Harmonikus, jó házasság volt az övék?

Óriási szerelem! A papám, ha nem is nagyon, de egy kicsit azért ütött erre a rokonra, mert borzasztó nagy udvarló volt. A csúnya nőknek is úgy tudott udvarolni, olyan gyönyörűeket tudott mondani, hogy énnekem mindig tátva maradt a szám. A Közértben például a csúnya eladónőnek mondott valami bókot, és az rögtön szedte elő a pult alóli árut.

Ezek szerint a mamád nagyon okos volt, és ezt jól viselte.

Okos! Nagyon okos volt, sok mindent le kellett nyelnie. De azt tudom, hogy apám imádta. Negyvenvalahány évet éltek együtt.

Pécsről is kell egy-két szót mondanom. A dédnagyapám, Maléter Rudolf Kassán született, Budapesten elvégezte a jogi egyetemet, és hogy miért, miért nem, Pécsett telepedett le, és ott nyitott ügyvédi irodát. A családi legendáriumban úgy van, hogy négy kliense volt: egy Esterházy, egy gyáros, a Chorin, meg a nem tudom még ki. Neki ez elég volt.

Ebből jól élt, és volt is elég feladata?

Igen, igen. Azonkívül volt vasgyára, és ő építtette a Balokány strandot, aztán már a fia, a Maléter Laci bácsi a Hullám strandot Pécsett. A Perczel Mór utcában bérházaik voltak. A papámék abban éltek, amit a nagymamám kapott, amikor férjhez ment, de azt a házat én csak kívülről láttam, akkorra már államosították. De a Maléter-szőlők… Én hetvenvalahányban voltam Villányban, és ott meg voltam híva a körorvosékhoz, Schuch József, azt hiszem, így hívták a doktor bácsit. Ez egy sváb család volt. És azt mondja: „Tudja-e, Judithka, hogy azért van Maléter utca Magyarországon?” Mondta ezt 73-74-75-ben, nem tudom pontosan. Elképedve néztem rá. És akkor ő: „Itt, Villányban. Igaz, hogy nem utca, hanem dűlő, úgy hívják, hogy Maléter-dűlő.” Mert a Maléter-szőlők Pécstől Villányig húzódtak. De már a háború előtt is fogyatkozott. Nagymamám a Magaslati út‍8 és a Visy László út‍9 sarkán kapott hozományba több mint egyholdnyi területet, annak is kisajátították egy részét. A papám gyerekkorában még szőlő volt benne, és egy ház, az egyemeletes vincellérlakás. Pécsett az volt a módi, hogy akinek a városban volt lenn a háza, az hétvégén, vagy amikor kedve tartotta, fölpakolt egy hintóba vagy fiákerre, és fölmentek a szőlőbe. Az emeleti rész volt a család rezidenciája, aki akart, ott is alhatott. A papám meg anyám gyakran mentek le Pécsre, még Zsuzsannával is, de Zsu nem emlékszik rá. Van két bűbájos kép a pici Zsuzsannáról a szőlőben. Mi csak úgy hívjuk, hogy szőlő, de a szőlő akkorra már kipusztult belőle, és apám beültette őszibarackkal. Ez több mint egy katasztrális holdnyi terület volt – egészen 63-ig –, és teli, teli jobbnál jobb őszibarackokkal.

Amikor Mária nővérem is úton volt, mamámék lementek Pécsre, Mari Pécsett született. Tehát ahányan vagyunk, annyifelé születtünk. Zsuzsanna Gyulán, Mari Pécsett, én Pesten, és aztán született még egy húgom,‍10 ő már Kiskunhalason. A nagymamával én Kunszentmiklóson maradtam, amikor első elemista lettem, mert az édesapámat közben megválasztották Kiskunhalasra polgármesternek. Ők előrementek, hogy miért, miért nem, én a nagymamával ott maradtam Kunszentmiklóson, és ott lettem első elemista, de már Kiskunhalason fejeztem be, és ott lettem elsőáldozó is. Kiskunhalason született a húgom. Emlékszem, hogy a nagymamával mentünk a templomba, és mondta, hogy azért imádkozik, hogy az angyalkák most kisfiút hozzanak. Egyszer a papám azt mondta: „Legnagyobb bánatom az, hogy négy lányom van, és nincs fiam. Csak az az egy vigasztal, hogy tizenkét fiún túltesznek!” De az angyalok nem kisfiút hoztak, hanem kislányt, ő lett Gyenes Borbála.

Volt hintónk meg autónk meg hajdú meg cselédség. Amikor én elsőáldozó voltam, akkor hermelinkepp volt a fehér ruhámon, és hintóval vittek az elsőáldozásra. Nagy bálok voltak Mária-napkor meg István-napkor. Papám ugye református, a decemberi István-napkor van a névnapja. Estélyi ruhás nagy bálok! És mi kérdeztük a mamánkat, hogy szabad-e nézni, amíg öltözködik. Előttem vannak a mamámnak az estélyi ruhái, és hogy gyönyörű volt.

Ő hol szerezte be a ruháit? Utazott érte, vagy hozatta?

Utazott is érte, hozatta is, meg jó varrónők voltak, és a divatlapból ki kellett tépni azt, amit neki megvarrtak.‍11 Emlékszem, hogy volt egy olyan fekete csipke estélyi ruhája, amelynek a fölső részében a csipkemintákat fekete flitterrel még kiemelték. Ott ültek az asszonyok a télikertben, és varrták rá a flittereket a csipkeanyagra. Meg emlékszem, volt egy olyan fekete tüll estélyi ruhája, amelyiknek a vállánál és a mellénél beráncolták az anyagot, a szoknyáján a részeket pedig nagyon keskeny fehér csipke választotta el egymástól. Ez nyári bál volt. Nekem pedig a szívem vérzett – már akkor bennem volt a kert- meg növényszeretet –, mert a mamám százötven szál piros szegfűből készült csokrot vitt a névnapi bálra, amire meg voltak híva. Sóstón, a Kiskunhalas melletti Sóstón a szállodatulajdonos és földbirtokos feleségének, Babi néninek volt a névnapja. Ehhez a fekete ruhához ugye a vörös szegfű ment jól, azért kellett a nagy csokor vörös szegfű, azt vitte a Babi néninek. Tehát az emlékek gyönyörűek.

Tánciskolába jártunk, és általában volt németkisasszony. A meséskönyveinknek a nyolcvan százaléka német meséskönyv volt, a Grimm-mesék mind németül, és nagyon sok olyan volt közöttük, ami még a mamánké volt. És gyönyörű meséskönyvek. Az egyik német meséskönyv arról szólt, nagyon röviden, hogy jön a tavasz, és akkor a Földanyó barna ruhában és nagy kötényben egy lámpással megy, ébreszti a gyökérgyerekeket meg a bogarakat. És ebből a tánciskola vezetője, a tanárnő egy táncjátékot állított be nekünk. Mamám megmutatta neki a könyvet, mamám ötlete volt tulajdonképpen, a tanárnő megrendezte, és persze mindenki varratta a ruhát. Én ibolya voltam, voltak lila bársonyszirmok a fejemen, és zöld levelek kunkori szárral, ahogy az ibolyának. Kis zöld pántos ruhácskában és zöld bársony, kicsit hegyes cipőcskében voltam. Azt hiszem, hogy valami lilák is voltak rajtam itt-ott. Mari nefelejcs volt, Zsuzsanna pedig fukszia. A fukszia, az pláne gyönyörű volt. A kalaposnő kitette a kirakatba ezeket a fejfedőket, és a mamám nagyon mérges lett, hogy az egész város meglátja előre. Nagy színház volt a városháza épületében, ott zajlott a nagy estély és az előadás. Ez már Kiskunhalason volt, harmadik elemista koromban.

Sűrűn költöztetek!

Igen. Én az elemiket itt-ott-amott jártam. A harmadik osztály felét Kiskunhalason a zárdában, katolikus apácáknál, de kivettek onnan, mert úgy látszik, szegény volt az eklézsia, egy teremben két osztály tanult, és a mamámék azt mondták, hogy na nem, azt nem, és átírattak az evangélikus elemibe. Én ott Petőfi nyomdokaiban jártam az evangélikus elemibe, amelyik koedukált volt.

Egy emléket elmondok. Mentünk látogatóba a patikusékhoz. Mind a hárman egyforma ruhában voltunk: sötétkék ruha fehér gallérral, fehér térdharisnya, fekete lakkcipő. Arra emlékszem, hogy selyemöv volt a ruhámon, hátul egy nagy masnival. A hajam a fejem búbján volt mindig felkötve, mert kiskoromban is nagyon rossz hajam volt, Zsuzsannának és Marinak viszont nagy vastag copfja. Így elmentünk látogatóba, ahol két fiú volt, és velük mi jó haverok voltunk. Értelmiségi lányok csak mi voltunk, a három Gyenes lány, a többi mind fiú, és az ellencsapat, amelyik inkább a parasztfiúkból állt, volt az ellenség. Őrült háborúkat rendeztünk. Disznó dolgok is voltak, például gombostűs nyilak meg vizes agyaggombócok. Képzeld el, egy ilyen háború után a sötétkék ruhák és a fehér zoknik hogy néztek ki!

Elmentetek vendégségbe, és a gyerekekkel kint játszottatok a kertben?

Hát persze! Kimentünk a kertbe a fiúkkal, akik elmondták, hogy éppen ki ellen harcolunk, és mentünk, harcoltunk. Marit elfogták, rabságba került, ki kellett szabadítani. Szörnyen néztünk ki. A kertek alján elmentünk a nagymamához, hogy segítsen, nehogy mamámék meglássák, hogy nézünk ki.

Volt a frajlájn és a nagymama. A mamámék rengeteg protokoll-dologban vettek részt. Akkor természetes volt, hogy beültek az autóba, meg se álltak Bécsig, mert ott az Operában ezt vagy azt adták. Vagy mentek a megyebálra díszmagyarban. A mamámnak a díszmagyarja! A halasi csipkeházban csinálták a köténynek meg a fejfedőnek, a bordó bársonykalapkának a csipkerészét. És a papámnak a díszmagyarján halasi csipkéből készült, ágaskodó szarvas volt. Sokat voltunk a csipkeházban, ott ismertünk egypár embert. Úgy emlékszem, amikor öltözködtek és mentek! Olyan nagyon sokat nem voltak velünk. A mi jó nevelésünket főleg a nagymama végezte. Ő nagyon szigorú volt, magázott minket, mi is őt, természetesen. A szüleink tegeztek minket, de mi magáztuk őket. A papám meg mamám is általában véve magázták egymást.

A nagymama szigorúsága mit jelentett? El-eljárt néha a keze, vagy csak határozott volt veletek?

Nem, az nem, de nagyon határozott volt. Egy olyan esetre emlékszem, amikor szegény nem tudott mit csinálni velünk. A mamámék elmentek Budapestre, mi ültünk egymással szemben a gyerekszobában, ittuk a délutáni kávét vagy kakaót, szó szót követett, összevesztünk, és ebből az lett, hogy az egész házon keresztül kergettük egymást. Ez is nagy ház volt, hatalmas parkkal, óriási fákkal. Mind a hármunknak megvolt a saját fája, ahová fölköltöztünk, csináltunk egy kis fészket magunknak. Kosárral húztam föl a kolbászt, a kenyeret, a dzsemet meg a könyvet. Ott olvastam fönn, a fa tetején. Szóval a kerten és a házon keresztül egy vödör vízzel rohantunk egymás után, és azt hiszem, hogy Mari ugrott be mamám ruhásszekrényébe, és dőlt be rá a víz. A nagymama ott állt kétségbeesve, és nem tudott minket lecsillapítani. Nem tudom, mi volt velünk. Sajnáltam szegényt. Utólag gondoltam arra, hogy borzasztó lehetett. Szigorú volt, de mindig megmentett minket, mindig ő volt a menedék.

Nagy személyzet volt, többnyire tót lányok, ugye az egy tót vidék. Nagyon szép népviseletük volt. Azok a lányok is népviseletet hordtak, akik ott szolgáltak, és minden hétvégén mentek sétálni. Az nagyon furcsa emlékem, hogy szalagpártájuk volt, de mielőtt föltették, a hajukba előre cakkokat nyomtak kormos disznózsírral. A kormos disznózsír egy kicsit hátborzongató, ha visszagondolok rá. De nagyon szép volt a ruhájuk. Mentek sétálni, a zsebkendőben fogták a rozmaringot, és úgy sétáltak a faluban. Persze jöttek a legények is.

A mamám hozatott Kalocsáról pingáló asszonyokat, és a télikertet, amelyben óriási pálmák voltak, kifestették. A falat halványzöldre festették, és fönt egy sötétebb kék csík zárta le. Jöttek a pingáló asszonyok, és minden előrajzolás nélkül festettek. Létrára meg asztalra álltak föl, és cipőpasztás doboztetőkben keverték a festéket tejjel, és festettek a zöld alapra. Az egész tiszta kalocsai virágminta volt, a kék csíkban pedig körben girland. Amikor evvel kész voltak, hímeztek egy tizenkét személyes abroszt. Zsuzsannánál most is megvan még, karácsonykor avval terít. Ott hímezték, varrták a kalocsai asszonyok. Amikor nagy vendégségek voltak, Pestről vagy más megyékből földbirtokosok, megyei emberek jöttek, ilyen bál, olyan bál, István-nap vagy Mária-nap, akkor a hajdúk – egyenruhában, fehér kesztyűvel – és ezek a kalocsai meg kiskőrösi népviseletes lányok szolgáltak föl a vendégeknek, akik persze el voltak ájulva mindettől. Ez Kiskőrös.

Azt mondod, elég nagy személyzet volt…

Volt szakácsnő, két szobalány és a hajdú. A hajdú papírforma szerint a főszolgabíróságon volt, de biztos valami külön juttatásért beszállt a vendégségnél inasnak.

Egy gyerekszoba volt, vagy minden gyereknek volt külön szobája?

Két gyerekszoba volt. Amikor Zsuzsanna meg Mari már nagyobb lányok voltak, ők laktak egy szobában, és én külön. Amikor Borbála megszületett, ő elég sokáig a szülőkkel aludt, vagy a nagymamánál, arra már nem emlékszem, de aztán mikor már nagyobbacska lett, akkor mi voltunk ketten egy szobában. Volt a mamáméknak a hálószobája, a nagymamának a szobája, a szalon meg az úgynevezett úri szoba és a könyvtár, a papámnak óriási könyvtára volt. Meg a nagy télikert, ami nyáron éppen úgy funkcionált, mint egy szoba. Erre a kiskőrösi házra jobban emlékszem. Nagy lépcsőfeljárat volt, nagy virággrupp, az úgynevezett kocsifelhajtó körbe, kétoldalt két nagy fa volt a hallba vezető lépcsőfeljárat mellett. Nagy hall volt a szalon előtt, és az ebédlő. Akkor még nem volt divat a padlószőnyeg, de a mamámnak volt, bordó. Az ebédlőbútora sötét bordó cseresznyefából készült, nagymama csináltatta neki, amikor férjhez ment. Sajnos, ez nincs meg. Ezüstberakással, szecessziós mintával az ajtaja. Fölül üveges volt, azt hiszem. Volt a kis kredenc, a nagy kredenc, a nagy asztal, amit huszonnégy személyre ki lehetett húzni, és tizenkét bőrfotel. A mamám hálószobabútora bézs színű volt, rajta ugyanaz a szecessziós minta, csak sötétbarna berakással. Zsuzsannánál még megvan. Úgy hívtuk, hogy pohos szekrény, a félkörös fiókjai miatt. A szülők hálószobájára mi mindig azt mondtuk, hogy a mamám szobája.

Jöttek a zsidótörvények, és 1940-ben visszakerült Erdély. Ezt persze akkor nem kötötték az orromra, csak most tudom, hogy mivel a papám volt a főszolgabíró, neki kellett volna végrehajtani a zsidók deportálását, valahová elszállítását. Nyíltan azért nem tagadta meg – Endre László volt a főnöke, Pest–Solt–Kiskun vármegye alispánja –, de befeküdt a Pajor Szanatóriumba, a Vas utcába, és kivetette a manduláját. És mivel negyvenvalahány éves korban ez nem a legjobb dolog, pláne hogyha semmi baja nincsen a mandulájának, utána beutalták – de lehet, hogy ez is baráti alapon ment – Erdélybe, Radnaborberekbe.‍12 A Belügyminisztériumnak lett ott egy szállodája, üdülője, oda. Hosszú ideig volt a Pajorban, és utána elment Erdélybe.

Közben vége lett az iskolának, és mamánkkal – kivéve a nagymamát és Borbálát – utánamentünk Erdélybe, Radnaborberekbe. Az felejthetetlen. Én akkor voltam először Erdélyben, a Radnai-havasokban. Vonattal mentünk, este érkeztünk meg. A szálloda hintója várt minket az állomáson, sötétkék-fehér vékony csíkos egyenruha és tollas kalap volt a kocsison. Amikor leszálltunk – tudod, olyan magas volt a vonat, azt hiszem, most is magas –, én valahogy lecsúsztam, és lehorzsoltam a térdemet. Amikor fölültünk a hintóra, akkor a kocsis buzgón betakart minket, és a lószőr pokróc szúrta a sebet, de nem mertem szólni, mert egy Gyenes lány, az ugye nem nyavalyog. Patak mentén vezetett az út a szálloda felé, és hallottuk a víz zúgását. Látni nem nagyon láttuk, mert már sötét volt. Féltem egy kicsit, az volt bennem, hogy beleesünk a vízbe. Én az Alföldről jöttem, ott nem hallottunk ilyen vízzúgást.

Aztán teltek-múltak a napok, és miután a szállodában föl-le robogtunk az emeleteken, és voltak ott még más gyerekek, akikkel csatákat rendeztünk, a papámék jobbnak látták, ha továbbmegyünk. Ezer méterrel följebb, egy már nem működő bányamérnöki hivatal és szolgálati lakás épületét kibérelték, és oda fölköltöztünk. A szállodához képest meglehetős puritán szállás volt. Nem volt személyzet, nem volt szakácsnő meg étterem, hanem mamám főzött. Jött Kiskőrösről a nagy vesszőkosár, utazókosár – azt lakattal le lehetett zárni –, teli liszttel, szalonnával, zsírral, kolbásszal. Vonaton küldték. Ott lakott az Ernst bácsi meg az Ernst néni, akik, azt hiszem, a bányamérnöki időkből maradtak ott, és volt egy szamárfogatuk. Ernst bácsi ment le Óradnára‍13 a fogattal, és hozta föl a nagy kosarat. Ő ment le a piacra is, a mamám megmondta neki, hogy mit vegyen. Papámból előbújt a katona – az első világháborúban rögtön érettségi után jelentkezett katonának, valahol a Piave környékén katonáskodott –, szigorú beosztást, napirendet vezetett be. Mindennap más volt a napos. A naposnak reggel jóval korábban kellett fölkelni, olyan hat-fél hétkor, és befűteni. Mert azért ezer méterrel följebb hideg van. Olyan érdekes, hogy a nagymama pont olyan kályhát rakatott Kunszentmiklóson is, és azt hiszem, Kiskőrösön is volt olyan cserépkályha, mint ebben a bányamérnöki lakásban. Középen egy bolthajtásos rész, benne egy fémlap. Tehát a napos begyújtott, és utána két fehér zománcos kannával el kellett mennie a forráshoz vízért. Én összeszorított foggal csináltam, mert hallottuk a medvetörténeteket, hogy hol tépte szét a bárányt meg a borjút a medve. Mentem a kannával az összeborult fák alatt, és nem mertem hátranézni. Nem is volt olyan nagyon közel a forrás. Állandóan úgy hallottam, hogy jön mögöttem a medve. Szóval a napos a vízzel visszament, föltette a kannákat a fémlapra, hogy melegedjenek, majd a fedett teraszon megterített a reggelihez. Aztán ébredezett a banda többi tagja, akkor ágyat kellett vetni. Elvágóan, mint a kaszárnyában, úgy kellett bevetni az ágyat. Papám egy füzettel ment, és pontozta. Majd mosakodás, felöltözés és reggelizés. Utána persze szabad foglalkozás, de a naposnak az ebédfőzésben és a mosogatásban segíteni kellett a mamámnak. Én ott megtanultam kenyeret dagasztani, és Mari is.

Marinak augusztus 3-án van a születésnapja, és jött Kiskőrösről a csomag. Egy gyönyörű kerek, rózsaszín mázas puncstorta gyertyákkal, nagymama csinálta. Mari volt tizenkét éves. Este letettük a tortát az asztalra, meggyújtottuk a gyertyákat, kimentünk, és benéztünk az ablakon, mint a törpék, ahogy belesnek Hófehérkénél. De hogy ez a torta hogyan érkezett meg épen, nekem ez máig is rejtély.

Ez az út menekülés volt a háború elől?

A papámnak az volt, nekünk pedig csodálatos. Csodálatos! Én beleszerettem a hegyekbe. És amikor eljöttünk, Marinak is, nekem is potyogtak a könnyeink. Megmásztuk, azt hiszem, háromszor Ünőkőt, Kis-Korongyost, Nagy-Korongyost. Havasi gyopárt szedtünk, málnáztunk. Medvével találkoztunk a málnázás közben. Istenem, gyönyörű volt!

Mennyi ideig voltatok ott?

Mi egész nyáron, papám ameddig tudta, húzta. Ő hamarabb eljött, mi hárman ott maradtunk a mamánkkal. Ernst bácsi, Ernst néni pedig külön a kis házban. Egyszer éjszaka megkopogtatták az ablakokat zseblámpával. Német katonák voltak. Hála istennek, a mamám perfekt beszélt németül, úgyhogy mivel valamit kerestek, eligazította őket. De akkor már nagyon közel volt a front.

A mamád a rengetegben, a három lánnyal! Bátor nő volt.

Igen. Meg már maga az, hogy általában nagy személyzet volt körülöttünk, és ebből a világból elkerülve ott természetes volt, hogy ő főz, és minket megtanít kenyeret sütni.

Az is volt egy mese, hogy amikor mamám férjhez ment, a Rozika nevű kis szobalány jött vele Gyuláról Kunszentmiklósra, és amikor papámat várták haza ebédre a főszolgabíróságról, mamám és a Rozika szakácskönyvből főzött. Mamám mesélte, hogy neki nagyon tetszett az, hogy spenótkoch, és eldöntötte, hogy spenótkochot fog csinálni. Valameddig eljutott a szakácskönyvből a spenótkoch készítésével, azután kérdezte: „Rozika, mit gondol, miért nem történik evvel semmi?” Aztán rájöttek – mert a Rozika se volt éppen a helyzet magaslatán –, hogy nem gyújtottak be a sparheltba. Szóval így kezdődött a háziasszonysága a mamámnak. De akkor már kirázta a kisujjából. Egyébként a papám azt mondta, hogy Békés megyében messze földön híres volt az Erkel-háztartás, a konyha, az ebédek, a vacsorák, nagy események, nagy estélyek, amiket rendeztek. Nagymama, az fantasztikus volt, ő nem főzött, csak mondta, hogy mit csináljanak.

Amikor már csak négyen maradtunk ott fenn, akkor is nagy volt a baráti kör. A barátok Dombhátról‍14 meg Óradnáról, Radnaborberekről jöttek föl, és együtt ment a társaság föl a Korongyosra vagy más hegyekre.

Ezek a barátok ott lettek barátok, vagy a régiek keveredtek oda?

A belügyi szanatórium volt Radnaborbereken a szálloda, az ott megismert emberek. Dombhát messzebb volt onnan, ott készült egy kép mamámról, egy teraszon áll Zsuzsannával és Marival fürdőruhában. Ott folyt a Szamos – én mintha nem lettem volna ebben benne –, és egy kicsit rossz kerítésből, egy deszkakerítésből kiszedtek két deszkalapot, ezzel megelőzték korukat, és szörfölni akartak a Szamoson, de elvitte őket a víz. Állati sodra volt ott. Zsuzsanna valahogy meg tudott kapaszkodni valami gyökérbe, de Marit sokkal tovább vitte a víz. Ordibált, hogy segítség, segítség, amikor egy horgász szerencsére kifogta, és valahogy visszajött. Ezek a dombhátiak is jöttek, és együtt mentünk nagy kirándulásokra. Na, szóval ez volt Erdély.

„Csak tanulni és viselkedni”

De aztán hazajöttünk. És akkor már nagy készülődés volt. Zsuzsanna meg Mari már Sacré Cœur-növendékek voltak, és akkor engem is utolért a végzet, Kiskőrösről, a fa tetejéről, mint egy kis majmot, bedugtak ide, a Mikszáth Kálmán térre. Én nagyon el voltam keseredve.

Ez mikor történt?

42 nyarán. A varrónők varrták az egyenruhát. A 33-as volt az intézeti számom, és minden ruhadarabba, a harisnyába is, mindenbe bele kellett varrni a számot. Sötétkék rakott szoknya, világoskék blúz, sötétkék nyakkendő, fekete vagy barna félcipő volt a hétköznapi egyenruha. A vasárnapi ugyanez hófehérben: fehér rakott szoknya, fehér blúz – a nyári rövid ujjú, a téli hosszú ujjú, meg egy kicsit erősebb anyagból – és sötétkék nyakkendő, sötétkék svájcisapka egy arany S betűvel – a Sacré Cœur Sophianum, a Sophianum miatt volt. Szent Magdolna Zsófiából jött a Sophianum, az az alapító tulajdonképpen. És ahol a Professzorok Háza van, az Ajtósi Dürer soron volt a külső Sacré Cœur. Mamám mesélte, hogy amikor ő bekerült, akkor még nem volt bennlakó rész a Mikszáth Kálmán téren, csak kint, ők onnan omnibusszal jöttek be a városba, a gimnáziumba, és szamárfogat hozta az iskolatáskáikat. De mi már ide, a Mikszáth térre kerültünk be. Azt hiszem, ez a világ legszigorúbb intézete volt.

Mit meséltek a nővéreid, mire számíthatsz?

Ők nagyon szerettek ide járni, na de én voltam a resztli, a kicsi. Volt a nagy studi, a nagy tanulóterem, meg a kicsi, és a nagy sláfi és a kis sláfi: a kis háló meg a nagy háló. Én a kis studiban voltam, és a kis hálóban, ők pedig a nagyban. Úgy éreztem, hogy engem elválasztottak a testvéreimtől, és fél évet bőgtem. A hálószobákban fehér deszkafallal elválasztott santiék, fülkék voltak. Ágy, kis szőnyeg, éjjeliszekrény és egy kis szék volt a berendezése. Elöl fehér rakott függöny. Minden sláfiban egy apáca volt a felügyelő.

Hányan voltatok a hálóban?

Tizenöten vagy tizenhatan lehettünk. Azért volt a neve kis sláfi, mert a kicsik voltak itt. Én állandóan bőgtem. Este pláne, amikor rám jött a szüleim utáni vágy. Minden héten kétszer kellett fürdeni. Fürdőruhában, mert erkölcstelen, ha pucéran fürdesz. És jött a sveszti – az nem apáca, hanem félapáca –, ő megmosta a hátadat, meg amit akartál. Ezért is kellett a fürdőruha. És én nem akartam ott fürdeni, én mondtam, hogy haza akarok menni fürdeni. És akkor jött az internátus-felügyelőnő, mère Pfefl a bonbonnal. Engem meggyanúsítottak, hogy csak azért bőgök minden este, hogy kapjak csokoládét. Magyarul nem nagyon beszélgethettünk, csak szombaton és vasárnap, egyébként az egyik héten németül, a másikon franciául, ha meghallották, hogy magyarul beszél valaki, lecsöngették a beszélgetést. Szóval akkor nem volt szabad beszélni. A sláfiban meg egyáltalán nem volt szabad beszélgetni.

De azért kitűnő iskola volt. Mond neked ez a név valamit, hogy dr. Csapody Vera?

Igen, botanikus, illusztrátor, és ő volt a Sacré Cœur igazgatója.

Ő volt az igazgatónő. A mamámat tanította, akkor még matematika–kémia szakos tanár volt. Aztán Vera néni később, 1970 körül, amikor az érettségi találkozókra eljött, akkor elmondta, hogy őt a növénytan meg a biológia érdekelte, de szemorvos volt az édesapja, aki nagyon korán meghalt, és akkor neki kenyérkereső pályát kellett választania, ezért lett tanár. Mamámat még kémiára és matematikára tanította. A latintanárunk is tanította a mamámat, a természetrajztanár is, Csemez Mária néni, akit mi Csemegének hívtunk. A latintanár volt a Pityu, a Pápai István. Ezek mamámat is tanították, tehát mi unokák voltunk már ott az iskolában, az intézetben.

És akkor jött 1942–43, akkor került a papám föl Budapestre. Megpályázta a Budakörnyéki járást, megválasztották, és följöttek. Mi itt voltunk a Mikszáth téren, az első bombázásokat is itt éltem át, valamikor 43-ban.

Olyan furcsa most elgondolni, hogy vidéken vannak a szülők, a három lány pedig Budapesten az iskolában, és közben zajlik a háború, a bombázások…

Még akkor azért akkora háború nem volt. Legalábbis nekünk, gyerekeknek még ez elég messzi volt. Néhány dolog nagyon emlékezetes maradt. Már elsötétítés volt. A lépcsőházban lapos tejüveg lámpabúrák voltak, rajtuk az SC betűk, Jézus Krisztus-monogram mindegyiken, Krisztus-szobor volt a lépcsőfordulóban, ahogy mentél fel az emeletre; és gyönyörű díszterem, össze lehetett nyitni a tornateremmel, amikor valamilyen nagyobb ünnepe volt az iskolának, vagy nagy egyházi ünnepekkor. December 8-ára, az egy Mária-nap, erre nagyon emlékszem, akkor különösen gyönyörű volt, tele virággirlanddal. Ezek nagyon kedvesek, nagyon szépek voltak, de nem volt bensőséges kapcsolat az apácák és a diákok között. Egy kicsit merevek voltak. A világ minden tájáról jöttek, még arab apáca is volt! Francia, angol, arab, és főleg német. Bár francia alapítású rend a Sacré Cœur, nagyon sok német apáca volt. Mère Párduc volt a kis sláfiban, a mi hálótermünknek a felügyelője. És akkor költöttünk egy versikét, hogy „Mère Párduc, a vad oroszlán, végigsüvít kis sláfiján. Feldönti a spanyolfalat, meg sem áll, csak továbbszalad!” Emlékszem, suttogva mondtuk, és vihogtunk.

Befogadtak zsidó lányokat is, amit csak utólag tudtunk meg, és menekült lengyel kislányokat is. A szomszéd santiéban volt a Małaszyńska Éva, nagyon jóban voltam vele, Malackának hívtuk. Meg a kis Csapszli, ő Csapody Vera néninek az unokahúga, ő is osztálytársam volt. Őt 56-ban lelőtték. Ha megnézed a panteont,‍15 a halottak névsorát, ott van Csapody Mária. Ő nem harcolt, kenyérért ment, az utcán lőtték le. Meg például Imrédy Andrea, az Imrédy miniszterelnöknek a lánya járt oda, a Bolza lányok, meg az arisztokraták, a földbirtokosok gyerekei.

Itt érvényesült valamilyen módon a hazafias nevelés?

Igen, igen. Ugye Trianon a borzalom, és volt a Benedek Margit néni, matektanár, de nálunk csak helyettesített, és emlékszem, hogy helyettesítéseinél nem matekoztunk, hanem elmesélte, ő Nemzetvédelmi Keresztet kapott – ez akkor egy nagy kitüntetés volt –, azért, mert Erdélybe átsíbolt valami iratokat. Politikai iratanyagot, ami nagyon rázós dolog volt, átszökött vele a határon. Ezért kitüntették, mert ez, úgy látszik, valami nagyon sikeres dolog volt. Zömmel külföldi apácák voltak, azért magyar is akadt, de nagyon kevés. Az osztályfőnököm egy nagyon híres magyar festőnek, Székely Bertalannak a lánya, Székely Erzsébet volt, Pápai Istvánnak, Pityunak, a latintanárnak a felesége… … …

Jegyzetek

1 Gyenes István.

2 Gyenes Istvánné Dömötör Mária.

3 Ma Jelšava, Szlovákia.

4 Madisz – 1944–1948-ig fennálló baloldali, majd kommunista ifjúsági szervezet.

5 A Sacré Cœur Sophianum Leánygimnázium az első budapesti katolikus leánygimnázium, a Szent Szív Társaság második intézete 1914-ben nyitotta meg kapuit. 1948-ban, az államosítás során az épületben a Lenin Intézet kapott helyet, 1953-tól a piarista rend gimnáziuma, 2012 óta pedig a Pázmány Péter Katolikus Egyetem Bölcsészet- és Társadalomtudományi Kara használja.

6 Perleberg-ház, I., Táncsics Mihály utca 12.

7 Dömötör Lajos református lelkész és családja a Tolna megyei Bölcskéről költözött Monorra.

8 Ma Surányi Miklós út.

9 Ma Mikszáth Kálmán utca.

10 Gyenes Borbála.

11 A varrónőtől ezt a kuncsaftok elvárták, nehogy más ugyanolyan modellt rendelhessen tőle.

12 Ma Valea Vinului, Románia.

13 Ma Rodna Veche, Románia.

14 Ma Anieş, Románia.

15 A Farkasréti temető főbejáratának belső falán elhelyezett emléktáblán olvasható a forradalom azon mártírjainak és áldozatainak neve, köztük Csapody Máriáé is, akiket ott, a Farkasréti temetőben temettek el.

Képek, dokumentumok

Kunszentmiklós, Gyenes-kúria, 1930 körül

Gyenes Judith, Mária és Zsuzsanna a kunszentmiklósi kertben, 1934

A Gyenes lányok, a Sacré Cœur Sophianum Leánygimnázium diákjai, 1943

Tartalom

Előszó

„Nagy ház volt, hatalmas parkkal, óriási fákkal”

„Csak tanulni és viselkedni”

„Tizenhárom évesen, akkor éreztem először halálfélelmet”

„Látszott, hogy teljesen más világ jön”

„Akkor ritka dolog volt egy lány motoron”

„Teljes erőmből beleszerettem”

„Végre a helyemre kerültem”

„A világ legjobban fölszerelt hadserege a kiképzetlen, legföljebb Molotov-koktéllal fölszerelt fiatalok elől menekült”

„Tököl, Mátyásföld, Gorkij fasor, Gyorskocsi utca, ezek voltak az állomások”

„Mind a négy körbeállt, és ütöttek”

„Ott volt a hátam mögött a két fegyveres pufajkás, de hát nagyszerű volt, láttam, ép, egészséges”

„Asszonyom, ön ugyanolyan helyzetben van itt Baranya megyében, mint a kedves lánya az országban”

„Minden gondolatom akörül forgott, hogy ővele mi van, mi lesz”

„Az ítéletet végrehajtották”

„Ez csak egy fal-dolog, egy névházasság”

„Még nem mondta végig a Szabad Európa a TIB felhívását, amikor megszólalt a telefon”

„És ott akkor, ott volt a bizonyosság. Nincs tovább”

Jegyzetek

Személynévmutató

Képek, dokumentumok

Az eredeti interjúk jelenleg a Veritas Történetkutató Intézet és Levéltár Oral History Archívumában találhatók

A képek és a dokumentumok, ahol másként nem jelezzük, a családi archívumból származnak

A kiadást a Nemzeti Kulturális Alap támogatta

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Hradeczky Moni
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 400 1
ISSN 0324-797X

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2024
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font License