Helena Henschen

Egy bűntény
árnyékában

– részlet –

Fordította Harrach Ágnes

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

Helena Henschen: I skuggan av ett brott, 2004
Copyright © Helena Henschen jogutódja, 2021
Hungarian translation © Harrach Ágnes, 2021
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2021
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

TYPOTEX VILÁGIRODALOM
ISSN 2064-2989
ISBN 978 963 493 128 7

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról a www.typotex.hu és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Németh Kinga
Főszerkesztő: Horváth Balázs
Felelős szerkesztő: Kovács Zoltán
Borító: Kiss Barnabás
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

ELŐSZÓ

Az Egy bűntény árnyékában az édesanyám családjában történt, valós eseményeken alapuló regény. A könyvben szereplő információk a nyilvánosság számára is hozzáférhető, levéltárakban és könyvtárakban fellelhető adatokra épülnek, személyesebb jellegű források, például levelek, naplók vagy ehhez hasonlók – kevés kivételtől eltekintve – nem maradtak fenn. Ott, ahol vége szakadt a dokumentált adatoknak, utat engedtem fantáziámnak, és a leírtak olyan beszélgetéseken alapulnak, amelyeket azon személyekkel folytattam, akik még emlékeztek a történtekre.

A bűntény árnyéka a túlélőkre vetül, és annak ellenére, hogy az eset régen történt, még ma is sebeket fakaszt. Ezért könyvem néhány szereplője más néven jelenik meg, mint a valóságban. Testvéreim, Marie Henschen, Dagmar Olson és Isabella Smith közelről követték írói munkámat, és a bűntényhez kapcsolódó kérdésekről éveken keresztül folytattam beszélgetéseket Monika von Sydowval is. Ez a regény a történtek személyes tolmácsolása, ahogy én látom és magyarázom az eseményeket, de mindannyiunkban közös, hogy keressük, kutatjuk, mi is történt valójában, és mindez miképp hatott a túlélőkre.

Számos embernek tartozom köszönettel. Elsa Alexandersson, Lotta Dolk, Helena Friman, Jan Halldin, Axel Heyman, Anders Isaksson, Inger Liljefors, Monica Schwartz, Tullia von Sydow és Birgitta Wadström különböző módon segítették a könyv alakulását. A „Von Sydow Család Rokoni Társasága” sok mindenben támogatott, rávilágított olyasmire is, ami hosszú éveken keresztül tabutéma volt, anyagiakkal is segített, valamint lehetőséget biztosított számomra, hogy hozzájussak a Társaság levéltári anyagaihoz. Végül köszönetet szeretnék mondani neked, Lennart, hogy a hosszú munkafolyamat során végig támogattál!

Stockholm, 2004. május

Helena Henschen

UPPSALA, 1932. MÁRCIUS 7.

Christian Fredrik Viktor Albert von Sydow joghallgató, 23 éves, szül. 1908. június 6., kb. 178 cm, karcsú, kissé puffadt arc, sötétszőke haj a jobb oldalon választékkal, szürkéskék szem, viszonylag nagy sasorr, rajta ferdén keresztben sebhely, átlagos száj és ugyanolyan áll, ugyanazon mély sebhely az alsó ajak jobb oldalán, ruházata feltehetően sötét zakó, csíkos nadrág, fehér gallér, fekete nyakkendő, világosszürke felöltő és fekete kalap.

Sofie von Sydow asszony, 23 éves, szül. 1909. március 6., kb. 175 cm, karcsú, világosszőke haj, kimondottan csinos, ruházata sötét ruha, hosszú, sötét kabát, gallérján és kézelőjén perzsabundával, kis fekete kalap, fekete cipő.

E két személy ellen gyilkosság gyanúja miatt azonnali hatállyal körözési és letartóztatási parancsot adunk ki.

Stockholmi Rendőrkapitányság

A körözés 1932. március 7-én, hétfőn este tíz óra körül érte el az uppsalai rendőrséget, néhány órával azután, hogy Hjalmar von Sydow járásbírót és két háztartási alkalmazottját Stockholmban, a Norr Mälarstrand egyik lakásában holtan találták. Mindhármukat agyonverték. A gyanú azonnal az elhunyt fiára, Fredrik von Sydowra terelődött.

Ő és felesége, Sofie aznap este hét óra negyvenkor érkeztek taxival a hetven kilométerre lévő Uppsalába, a kocsi a Stadshotelhez hajtott. Amikor Erik Oskar Valdemar Nordkvist, a taxi tulajdonosa másnap olvasta az újságban a gyilkosságról szóló hírt, és meglátta a fiatal párról közölt fényképet, biztos volt benne, hogy Fredrik von Sydow és felesége volt az előző esti utasa. Az sem kerülte el a figyelmét, hogy Sydow asszony a valóságban lényegesen csinosabb volt, mint az újságban látható képen.

A fiatal pár szobát akart kivenni, de mivel minden szoba foglalt volt, elhagyták a szállodát, és nem sokkal nyolc óra előtt beléptek az uppsalai Fyristorgon lévő Gillet étterembe. Ernst Gustaf Norman ruhatáros felismerte az ifjú párt, és feljegyezte érkezésük időpontját.

A fiatalok az egyik halálból a másikba menekültek. Mindössze egy lélegzetvételnyi időre volt szükségük, még egy kicsit élni akartak. Mielőtt a Gillet éjfél előtt bezárt, utazásuk véget ért.

E hónap hetedikén, körülbelül 20.25 és 20.30 között egy pisztolylövéssel kioltották Sofie von Sydow asszony életét. A pisztolyt férje, Christian Fredrik Viktor Albert von Sydow joghallgató szegezte a fejének, amikor a Von Sydow házaspár itt a városban, a Hotel Uppsala Gillet félemeleti előcsarnokában tartózkodott, majd közvetlenül ezt követően a férfi, Von Sydow ugyanazon a helyen, ugyanazzal a pisztollyal, egy fejlövéssel véget vetett saját életének is.

Uppsalai Rendőrkapitányság

Bűnügyi osztály

A rendőri tanúkihallgatások eredményeként Sofie és Fredrik életének utolsó óráit tökéletesen fel lehetett térképezni. Az eseménysor felzaklatta a várost. Nemcsak önmagában az a tény, hogy Fredrik leadta a két gyilkos lövést az étterem halljában, hanem az eseményeket körülvevő kihívó körülmények is: pezsgő, osztriga, rózsacsokor, sőt állítólag még egy dalt is rendeltek a zenekartól. Mindez olyan, akárcsak valami jól megrendezett színházi zárójelenet. De hogy mindebből mi igaz, nehéz megmondani, az esetet számtalan hír és mendemonda lengte körül. Mindenki a gyilkosságokról beszélt nemcsak Uppsalában, hanem egész Svédországban is.

Senki sem tudott magyarázatot adni arra, hogy Fredrik von Sydow miért ölte meg az apját és a család két háztartási alkalmazottját. Senki nem tudta, és a nyomozási anyagból sem tűnik ki, hogy mi lehetett az indíték. Nem ismert, hogy mi játszódott le Fredrik fejében, és mi lehetett az, ami egy ilyen rettenetes kitörést okozott azon a márciusi hétfő estén. Eltelt hetven év, de tette még ma is ugyanolyan rejtélyes. A család körében az „esetet” azóta sem lehet szóba hozni. Tiltott téma, tilos megemlíteni. Az „eset” nem létezik, soha nem is történt meg. És talán éppen ezért annyira nyilvánvaló a létezése.

Oly fiatalok voltak, mindössze huszonhárom évesek. A bűntett előtti napon ünnepelték néhány barátjukkal Sofie születésnapját Skarpö szigetén, ahol Sofie kijelentette, hogy életében először mosogat. Keze olyan finom és puha volt, mint egy kisgyermeké, Fredrik álla szinte még pelyhes.

1932 márciusában a svéd újságok címlapjain olyan fekete betűk éktelenkedtek, mintha háború tört volna ki. Minden napilap első oldalán hozta a gyilkosságokkal kapcsolatos újdonságokat, egészen március 13-ig, amikor egy újabb botrány rázta meg Svédországot. Párizsban holtan találták Ivan Kreuger ismert pénzmágnást, pisztolylövés végzett vele. A két esetnek semmi köze nem volt egymáshoz, eltekintve attól, hogy időben annyira közel történtek. Az agyonlapozott újságokat már réges-rég mikrofilmekre cserélték, de azok is a stockholmi Királyi Könyvtár újságrészlegének legtöbbet végignézett, legnyúzottabb darabjai közé tartoznak.

Hjalmar von Sydow, továbbá Karolina Herou szakácsnő és Ebba Hamn szobalány meggyilkolása magában hordozott mindent, ami egy igazi, nagy botrányhoz szükséges: híres emberek, értelmetlen, fiatalkori halál és hátborzongató részletek. A gyilkosságok folyamatosan foglalkoztatták és még ma is izgatják az embereket, újra és újra felbukkannak az újságok lapjain mint Svédország egyik legnagyobb feltűnést keltő bűnügyi esete. Az ezredfordulón az évezred egyik legkiemelkedőbb társadalmi botrányának titulálták, 2001-ben bekerült a 14. század óta Stockholmban történt legrémesebb gaztettek sorába: a Käpplinge-gyilkosság (amikor a városi vezetésben többségben lévő német nagykereskedők vagy hetven lázongó svéd iparost bezártak egy épületbe, és azt rájuk gyújtották), III. Gusztáv király és Olof Palme miniszterelnök meggyilkolása, valamint a Sydow-gyilkosságok. A bűntényből színdarab és tévéfilm készült, a stockholmi Rendőrmúzeumban külön tárlót szenteltek neki, és az egész történet a múzeum honlapján is megtekinthető.

Fredrik édesapja, Hjalmar von Sydow járásbíró a 19–20. század fordulóján Stockholm rendőrfőkapitánya volt, országgyűlési képviselő a felsőházban, de mindenekelőtt a Svéd Munkaadók Országos Szövetségének elnöke, annak 1907-es megalakulásától kezdve egészen 1932-ben bekövetkezett haláláig. A 20. század első negyedében a svéd munkaerő-politika központi alakja lett, és a legtöbb svéd számára úgy vált ismertté, mint a svéd munkaerőpiac legnagyobb konfliktusának, az 1909-es nagy sztrájknak erőskezű munkaadó-generálisa.

A Sydow-gyilkosságokat egy olyan családban követték el, amelynek láthatólag minden megadatott. A Norr Mälarstrand sétány egyik előkelő házában laktak egy nyolcszobás lakásban, kilátással a Riddarfjärden tengeröbölre. Hjalmar felesége beteges volt, és már több évvel a bűntény előtt elhunyt. A háztartást egy hűséges házvezetőnő vezette, egy szakácsnő és egy szobalány segített neki. A házaspárnak négy gyermeke volt. Először két lányuk született, majd Fredrik következett, végül jóval később még egy lány. Mindannyian jó eszű gyermekek voltak, különösen Fredrik, aki kiváló eredménnyel tette le az érettségit. A nyarakat Velamsundben töltötték, úgy tíz kilométerre a fővárostól. Nyaralójuk a Sommarbo, Nyárilak nevet kapta, és a stockholmi szigetvilág egyik legpompásabb nagykereskedői villájának tartották. A kert valójában egy angolpark volt mesterséges barlanggal, padokkal, fehér márványszobrokkal és egy kilátótoronnyal, amelyben távcső is volt. A kertet kertészek gondozták, gereblyéztek, nyesegették a bokrokat, és mindennap egy ölnyi virágot vittek a házba, hogy elrendezzék a szépséges vázákban. A kocsiszínben várakozott a lovas kocsi (később az autó), és a kocsis az istálló épületében lakott mindig készen arra, hogy kihozza a városból a vendégeket, már amennyiben nem a gőzhajóval érkeztek.

Hűsítő árnyékban, virággal beültetett kerti urnák közt ünnepelték a különböző családi eseményeket, melyekre a rokonok mellett különböző előkelőségeket is meghívtak. Így tartották meg a születésnapokat, az esküvőket, vagy például a legkisebb lány keresztelőjét, mintha nemcsak az öreg járásbíró hercegkisasszonya lett volna, hanem az egész svéd gazdasági élet egykéje. A járásbíró és a felesége a svéd társadalmi élet és politika legmagasabb köreiben forogtak.

Nem messze a Sydow család villájától állt a vízparton egy másik nyaraló is. Igaz, nem ugyanannyira pompás, de rózsaszínű kaviccsal felszórt ösvényeivel, teniszpályájával és a személyzetnek külön készült épületszárnnyal még így is lenyűgöző volt. Itt töltötte a nyarakat Sofie családja, már ha nem Sandhamnban tartózkodtak a tengerparton. Az apa és négy gyermeke vitorlázott, és a nagy vitorlásversenyek idején az egész család átköltözött a tengerhez. Amikor a vitorlásidény véget ért, visszaköltöztek Velamsundbe vagy Stockholmba, az előkelő Strandvägen lévő tizenkét szobás lakásukba.

A két család gyermekei összejártak, együtt játszottak. Gyereklányok felügyeltek rájuk, magánsofőrök hozták-vitték őket, hajóikat hajóslegények vitorlázták fel. A két család elbástyázta magát a vagyon mögé, és titkos családi életüket sohasem tárták a kívülállók elé.

Fredrik és Sofie tehát szomszédok voltak, és már gyermekkoruk óta ismerték egymást. Mindkettejük apja sikeres, a társadalomban előkelő helyet elfoglaló személynek számított. Fredriké a Svéd Munkaadók Országos Szövetségének elnöke volt, Sofie apja a Hansa nevű tengeri biztosítótársaságot alapította meg és fejlesztette fel, ebből lett a ma is létező, jól ismert Trygg-Hansa. A két apa ugyanazzal a hatalmi nyelvezettel irányította a családját, mint amit a vezetőségi gyűléseken és a főnöki székben is használtak. A kor patriarchális családszerkezetében a férfi feladata volt, hogy gondoskodjon mindarról, ami a családon kívül esik, míg a nőknek is megvolt a maguk saját területe, ők irányítottak mindent, ami a gyerekekkel, valamint az otthonnal és a személyzettel függött össze. De ezt egyikőjük édesanyja sem volt képes megtenni. Fredrik anyja hosszú időszakokat töltött gyógyintézetekben, Sofie-é pedig elhagyta családját, amikor lánya még csak tizenkét éves volt. Az apák ritkán tartózkodtak otthon, s próbálkozásaik, hogy távolról irányítsák az otthonukat és a gyermekeiket, bizonyára eleve kudarcra voltak ítélve. Nem sikerült helyettesíteniük a hiányzó anyákat, és ahogy a gyermekek elérték a serdülőkort, ez egyre nyilvánvalóbbá vált. Fredrik és Sofie azt tette, amit feltehetően számos más fiatal is tett volna, ha lehetősége nyílik rá. A nyári évad után kimentek az üres nyaralókba, megcsapolták az alkoholkészleteket, és szülőmentes bulikat rendeztek. Akkoriban keresett cikk volt a szeszes ital, az alkoholkönyvecske1 éveiben nehéz volt hozzájutni, de mindkettejük apjának külön ellátmányt ítéltek meg. Hamar híre ment a velamsundi vad mulatozásoknak, de szüleik füléig bizonyára nem jutott el. Ki merte volna elmondani nekik? A személyzet nyilván nem, hiszen rajtuk csattant volna az ostor, mivel rájuk voltak bízva a gyerekek. A szomszédok még kevésbé, a téli évszakban amúgy is szinte csak halászok és földművesek laktak ott kinn. Oly távol állt tőlük a hatalmas nagykereskedői villákban zajló élet, mintha csak egy másik bolygón lett volna.

Az apagyilkosság különleges helyet foglal el az irodalomban és a mítoszok világában. Apagyilkosság, anyagyilkosság, testvérgyilkosság…, Hamlet, Macbeth, a Karamazov testvérek és Oresztész, mindegyiküket égő fáklyákkal üldözik egyik országból a másikba. Oidipusz kiszúrja önnön szemét, amikor rádöbben, hogy megölte apját, és saját anyjával kötött házasságot. Két tabut is megszegett: vérfertőzést követett el, és apagyilkos lett. Semmivel sem csökkenti bűnét, hogy mindezt tudtán kívül tette, sőt épp ez tragédiájának a gyökere, ez okozza végső vesztét.

Bűntudat és szégyenérzet. Nagy csapás egy ártatlan ember számára. A bűnös megfizethet bűnéért, és ezáltal megszabadulhat attól, de aki nem bűnös, az sohasem szabadul, hiszen nincs miért vezekelnie.

Fredrik és Sofie hátrahagyott egy hároméves kislányt. Ez a kisgyermek, valamint Fredrik húga, aki felfedezte annak idején a mälarstrandi lakásban történteket, egész életükben kénytelenek voltak hordozni a bűn és a szégyen súlyát. Ki vágyakozna egy ilyen apa után, ki sirathat egy gyilkost? Egész életükben úgy kezelték őket, mint akik valami kimondhatatlan fertőzést rejtenek magukban, akikhez soha senki nem nyúlhat. A környezetük elfordult tőlük, nem tudták, mit mondhatnának, nem voltak képesek vigasztalni őket. „Édesanyád Párizsba ment”, mondták kitérően a kis háromévesnek, aki megnémult, és egyedül várta a szobájában, hogy a szobalány bevigye az ételt. Fredrik tizenöt éves húgának az eset utáni élményei eléggé hasonlók, neki talán még nehezebb volt. Egyetlen pillanat alatt elvesztette mindazt, ami a gyermekkorát jelentette számára. Valamennyi felnőtt, aki közel állt hozzá, gyilkosság áldozata lett. Az otthona egyszerűen megszűnt, ami pénz nem esett áldozatul a Kreuger-válságnak, az elment az adósságok kifizetésére, őt magát tanúkihallgatásokra idézgették. Végül az egyik szomszéd családnak esett meg rajta a szíve, és náluk lakhatott, amíg le nem tette az érettségit.

Hjalmar von Sydow az anyai nagyapám volt, Fredrik a nagybátyám, az akkor tizenöt éves kishúga az édesanyám. A bűntény ma már nem csigázza fel annyira az emberek érdeklődését, mint annak idején, a még élő rokonok körében is kevesen akadnak, akiknek saját élményeik lennének a történtekkel kapcsolatban. De bennem folyton aktuálisak maradtak a megválaszolatlan kérdések. Vajon mi történhetett anyám családjában, ami ilyen végzetes katasztrófához vezetett? Amióta csak felnőtt vagyok, örökké ezen töröm a fejem, néha erre ébredtem reggel, máskor beleszőttem a megoldatlan rejtélyt az álmaimba, de jöttek persze olyan időszakok is, amikor kissé feledésbe merült az ügy, és vesztett jelentőségéből. Gyermekkoromban sokszor álmodtam ugyanazt. Valaki összetör egy villanykörtét, és az apró üvegcserepeket a fülembe önti. Gyerekként az álom teljesen érthetetlennek tűnt, bár nyilvánvaló az egyszerű magyarázat: felbukkan valami fájdalmas dolog, amelyet a fül képtelen meghallgatni.

A bűntény árnyéka hosszú-hosszú időre ránk vetődött. Kizárt volt, hogy bárki akár csak említse is a gyilkosságokat, és ha mégsem lehetett elkerülni, akkor kitérően csak „esetként” szóltak róla, ám ezt a szót is olyan halkan ejtették ki, hogy alig lehetett hallani. Mintha csak magáról az ördögről lenne szó, akinek a nevét szintén nem volt szabad kimondani, inkább csak úgy beszéltek róla, mint a Gonoszról, a Gonosz Lélekről. Ha valaki szájára vette az ördög szót, az megbélyegzésnek számított. Fennállt a veszélye, hogy ő maga is azzá válik.

Ha egy bűntény bírósági eljárást von maga után, akkor a tettest elítélik, letölti a büntetését, ami talán megtisztulást hoz számára. De ennél a bűnténynél nem így történt. Sohasem ért véget, és megválaszolatlanok maradtak mindazok a kérdések, amelyeket a hozzátartozók magukban hordoztak. Fredrikről és Sofie-ról sohasem beszéltek a családban, még kevésbé tettek fel kérdéseket. Vajon mi vitte rá Fredriket, hogy egy ilyen súlyos gonosztettet kövessen el? Vajon Sofie, a szép fiatalasszony, egy kisgyermek édesanyja önként távozott vele a halálba? A valóságban csak néhány kérdésre létezik egyszerű válasz. Az ember kutatja, mi lehetett az indítóok, és szeretné megtudni az igazságot, de az sosem derül ki. Én mégis keresem a magyarázatot, és ezért elutazom Koppenhágába az édesanyámhoz.

1991. október. Édesanyám velem szemben ül a kék kockás karosszékben, a nyírfa kanapé mellett. Az asztalkán egy teástálca. Természetesen Earl Grey, a kis fekete Wedgwood-kannában tej, angol keksz, a szürkésfehér agyagcsuporban keserű narancslekvár. Édesanyám most jött ki a kórházból. A műtét nem sikerült, rosszak az esélyei, mindketten tudjuk, hogy nem sok van már neki hátra. Azt is tudjuk, hogy amit még el kell mondani, annak most, ez alatt a rövid koppenhágai látogatás alatt kell elhangzania. Mégsem szólunk egy szót sem, némán ülünk, és kortyolgatjuk a teánkat. A résnyire nyitott ablakon át behallatszik az utca zaja. A szobában kimondottan élesek a fények, holott borult az ég. Anyám lakásában nincsenek függönyök, mert szereti a nappali világosságot. A beáramló fehér fény még sápadtabbá varázsolja az arcát. „Olyan, mint egy angyal” – jut eszembe. Frissen mosott haja ezüstösen csillog. Ruhája is világos. Rózsaszín pamutruha van rajta, nővérem vette Stockholmban a Twilfitben. Anya épp most próbálta fel, és megállapította, hogy nagy rá. De semmi baj, fel lehet hajtani az alját, különben sem baj, hátha majd meghízik egy kicsit, fűzi hozzá. Lágy parfümillat árad körülötte, Mitsouko, egész életében ezt használta, ahogy én is.

A gyermekkoráról beszélgetünk. Édesanyjáról, aki korán meghalt, nővéréről, akitől annyi szeretetet kapott, édesapjáról, akinek felmászott az ölébe, hogy meghallgassa a mesét, a felettük lévő emeleten lakó legjobb barátjáról, a barlangokról, melyeket a Norr Mälarstrand építkezéseinek téglarakásaiból építettek maguknak, az első lovagjáról, aki két kezébe fogta szeplős arcát, és azt mondta, amelyik arcon nincs szeplő, az olyan, mint az éjszakai égbolt csillagok nélkül. Anyám egy boldog gyermekkorról mesél. Egy olyan gyermekkorról, amelyben egyetlen sötét árny sincs.

– És mégis mi történt azon a napon? – Felteszem a kérdést, amely egész életemben ott rejtőzött bennem, de sosem mertem kimondani. Tudnom kell a választ, és lehet, hogy ez az utolsó alkalom, amikor meglátogathatom. Tudatában vagyok, hogy tabukérdést érintek, de most mindennél fontosabbnak tartom, hogy ő maga adja meg a választ. Abban a pillanatban meg is bánom bátorságomat. Anya tekintete a távolba mered, szeme fénye azonnal kihuny.

Ismerős ez a tekintet. Hirtelen visszasüllyedek a gyermekkoromba, abba a pillanatba, amikor megpróbálom felfeszegetni a nyírfa asztal fiókjának a zárját. Anya belép a szobába, és meglátja, miben mesterkedem. Megdermed, alig tudja a száján kipréselni, hogy „nem”. A szoba mintha bukfencet hányna, eláll a lélegzetem. Mi történt? Mi lehet ebben a fiókban? (Sokkal később megtudom, hogy Fredrik levelei rejtőztek ott.) Abban a pillanatban, amikor felteszem a tiltott kérdést, ez és ehhez hasonló emlékek száguldanak el a tekintetem előtt, olyan pillanatok, amikor halálra rémült anyám hirtelen szinte megvakul, és nem tud megszólalni. Emlékek, amelyek olyan titkokat rejtenek, amiket nem szabad felfedni és nem lehet megérteni. A kisgyermek azt hiszi, hogy ő okozta anyja végtelen félelmét és hirtelen megnémulását. Így aztán a gyermek, aki én vagyok, a magáénak érzi anyja traumáját, és igyekszik megvédeni őt, és soha nem teszi fel neki azokat a súlyos kérdéseket.

Most, életemben először mégis nekiszegezem a fájdalmas kérdést. Anya nem válaszol, meg sem szólal. Már nincs jelen. Csak ülök ott, vele szemben, és várom a szavakat, amelyek nem hangzanak el. Az ajtó melletti állóóra minden negyedórában üt. Anya szeme szokatlanul sötétkék, de nem lát vele, minden kapcsolatot elveszített a külvilággal. Felállok, megpróbálom megölelni, de ezt sem veszi észre.

– És aztán, mi történt aztán? – próbálom megtörni bénulását. Végül elhangzik valami, egyetlenegy, szinte a levegőben lógó mondat.

– Ma este annyit dohányozhattok, amennyit csak akartok, mondták. Tudod, néha titokban rágyújtottunk.

Többet nem szól. Elgondolkozom a szavai értelmén, biztos vagyok benne, hogy nem ok nélkül mondta épp ezt a mondatot. El akarta mondani nekem azt az együttérzést, amivel mégis találkozott. S ha suta is a kifejezés, mégiscsak valami hétköznapiról szól, valamiről, ami megfogható, amit vigaszként foghattak fel. Hirtelen bevillan, hogy ez mennyire jellemző anyára. Mindig mindenben igyekszik megragadni a jót, akármilyen csekély legyen is az. Ez az ő túlélési módszere.

Anya nem sokkal később meghalt. Sosem tudott beszélni a gyilkosságokról, amelyeket a bátyja elkövetett, és még kevésbé tudott támpontot adni, ami megmagyarázhatta volna, vajon miért tette.

Tullia von Sydow és édesanyám a Sydow família nagycsaládi összejövetelein találkoztak, és hamar egymásra találtak a sok idős hölgy és úr között. Két fiatal lány, akikben az volt a közös, hogy mindketten nemrégen vesztették el édesapjukat. Nem voltak túl közeli rokonok, mivel a család két külön ágához tartoztak, de az ő szüleik alapították a családi társaságot, talán épp ezért lehettek ők is jelen. Megkeresem Tulliát, aki most nyolcvanhárom éves, és a parlament kívülállók számára is nyitott éttermében találkozunk egy ebédre.

– Édesanyád valami egészen érthetetlen módon mégis megbirkózott mindazzal a nehézséggel, amin átment – kezdi Tullia. – Ha ma történne egy ilyen családi tragédia, akkor pszichológushoz és krízisterapeutához járhatna, de az 1930-as években ilyesmi még nem létezett. – Tullia beszél arról a láthatatlan falról, ami szép lassan kialakult anyám körül. Ha belépett valahová, az emberek félrenéztek, úgy tettek, mintha észre sem vették volna, nem mentek oda hozzá köszönni. Nyilván nem tudták, miképp viselkedjenek, hiszen bármit mondanának is, sután és üresen hangzana, és senki sem akarta tovább nehezíteni a helyzetét.

– Létezett egy másfajta reakció is – folytatja Tullia. – A hiénák, a kíváncsiak, akik lehalkított hangon kérdezték: „A rokona vagy? Nem ismered esetleg…?” Nehéz volt együtt élni a Von Sydow névvel, pedig sokan viselték. Az is előfordult, hogy amikor hazaért valaki, az állt az ajtófélfáján, hogy Apagyilkos. Egészen az 1970-es évek végéig előfordultak ilyen heves reakciók. Minden Von Sydow nevű család elzárkózott, lehúzta a redőnyt. A gyerekek elől eldugták az újságokat, senki sem beszélt a történtekről, mégis mindenki tudott róluk. Egy egész nagycsaládot, egy széles körű rokonságot sújtott az eset.

Láthatatlan fal nőtt édesanyám körül. Tullia szavakba önti azt, amit én nem tudtam megfogalmazni. Ahogy ott ülünk és beszélgetünk a napi menü felett, akkor tudatosul bennem anyám szenvedésének hordereje, és az, hogy ez miképp hatott ki az én életemre és a testvéreimére is. Az ő életének legnagyobb hajtóereje abban állt, hogy elégtételt kapjon, hogy annak a derék és becsületes embernek tartsák, lássák, aki valójában volt, és végre megszabaduljon a szégyenfolttól, amelyet rányomtak anélkül, hogy bármi rosszat vagy bűnöset tett volna.

Nem tudom, hogy édesanyám élete során megélte-e bármikor is a belső elégtétel érzetét. Ha megkérdezhettem volna tőle, bizonyára azt válaszolja, hogy számára a legnagyobb elégtételt öt lánya jelentette. Egy kitérő mondattal válaszolt volna, amely egyben igaz is. Mi, a gyermekei vagyunk az élő bizonyítékai annak, hogy mindennek ellenére mégis sikeres lett. Büszke volt ránk, de egyben önmagára is. Viszont egyikünk sem tudott segíteni neki abban, hogy feldolgozza a traumát.

Édesanyám utolsó éveiben felváltva lakott Koppenhágában és Stockholmban. Mikor megbetegedett, egy ideig a koppenhágai Központi Kórházban feküdt, majd átkerült egy stockholmi kórházba.

– Csak nem vagy rokona…? Nem ismered esetleg…? – suttogták a szobatársai, amikor megtudták a nevét. Ez olyan volt, mint valami utolsó emlékeztető. Édesanyám nem élhetett Svédországban, elüldözték, és a végén kiderül, hogy még meghalni sem hagyják békében. Hazavittük tehát a kórházból, orvos nővérem ápolta, végül valamennyi lányának jelenlétében az én ágyamban hunyta le örökre a szemét.

Édesanyám nincs többé. Talán a kórházi szobatársa sem. A Sydow család elnémított generációja is eltávozott már. Megkérdezem hát Tulliát, mit gondol, megérett-e az idő arra, hogy felhúzzuk a redőnyt. Elképzelhetőnek tartja-e, hogy könyv készüljön a történtekről? – Igen – válaszolja. – Semmi jó nem született a sok elhallgatásból, és a legnagyobb kárt az okozta, hogy senki nem nyúlt a történtekhez. Inkább csak nőtt, növekedett a fantázia szülte mindenféle sötét gondolat a megismétlődés mágiájáról és holmi bűnös génekről.

Akkor lép fel trauma, ha valami olyasmi esik meg, amit az ember elképzelni sem tud. Valami mindent elsöprő esemény történik, ami szétfeszíti az összes létező emberi keretet. És ez ismétlődő benyomások formájában örökké követi azt, akire lesújtott, ezektől a képektől nem lehet szabadulni, bármikor felbukkanhatnak. Az idő begyógyítja a sebeket, enyhíti a gyászt vagy a fájdalmat. De egy feldolgozatlan trauma az illető egész életében megmarad. Az érintettek számára egy ilyen katasztrófa időn kívüli eseménnyé, sorssá, képekké és emlékekké válik, meg egy kérdéssé, mely újra és újra előtör az öntudatlanság mélyéről: Miért? Miért? A katasztrófa örökre egyfajta rámálommá és iszonyattá alakul át.

A gyilkosság élesen kirajzolódó árnyékában egy lányt látok, aki kishúga kezét fogja. Arca folyton változik. Néha szeplős, és rövid a haja, mint amilyen édesanyám volt, néha pont úgy néz ki, mint én. Arcuk folyamatosan átvált egyikből a másikba, tekintetük a távolba mered. Tizenöt éves voltam, amikor először hallottam az édesanyám családjában elkövetett gyilkosságról.

Vannak az ember életében olyan események, amelyek képpé merevedtek, és szabadon repkednek ide-oda az emlékeiben. Egy adventi naptár nyitott kis ablakaihoz hasonlítanak. Ezek csak képek, nem filmrészletek, megfagyott pillanatok, amelyekben olyannyira összesűrűsödtek a mozdulatok, hogy pillanatképpé váltak, mint az energia, amely fekete lyukká sűrűsödik, fekete nappá. Festett üveglapok. Átlátszók, mint a régi diaképek. Van, amelyik kifakult, másik ma is élénk színekben pompázik, s ez egy pont ilyen kép.

Egy konyhát látok. Tizenöt éves vagyok, a család vacsorázik. A konyhapadlót világos- és sötétzöld linóleumlapokból kirakott sakkminta borítja. Hátam mögött egy hatalmas Elektrolux hűtőszekrény, mindig egy kicsit arrébb kell húznom a székem, amikor valaki ki akar venni onnan egy tejesüveget vagy egy doboz Tre Ess margarint. A család a szürkés perstorp asztalnál ül, két hosszabbító lapja kihúzva, minden teríték alatt egy-egy rafia tányéralátét. Az egész konyhát bevilágító fénycső a vacsora ideje alatt nem ég, csak az asztal fölötti, állítható magasságú lámpa világít, melynek fényét a lámpaernyő az asztalra korlátozza. A konyha többi része sötétségbe borul. A tűzhely, a mosogató, a konyhai munkapad feletti háromosztatú ablak, a kamrába vezető ajtó, a konyhalépcsőhöz vezető ajtó, felette a konyhai óra, meg a kis ablak a felszolgálószoba felé, amelynek szintén kockás a padlózata, csakhogy ott piros és fekete linóleumlapok váltakoznak.

Ez az utolsó közösen elköltött vacsora, mielőtt családunk felbomlik. Arra már nem emlékszem, hogy mi a főétel, arra viszont igen, hogy mi a desszert. Vörösáfonya-lekvár tejjel, az őszi vacsorákat leggyakrabban ez a fogás zárja. Néha csipkebogyólevest eszünk, máskor „öregember füle” levest, vagyis beáztatott szárított gyümölcsöt, s ha valakinek épp születésnapja van, akkor esetleg Jello-porból készült zselépuding következik. De ez egy közönséges októberi kedd este vörös áfonyával és tejjel.

Anya és apa az asztal két végén ül egymással szemben, anya a konyhalépcső felől, apa a tűzhelynél, a négy gyerek az asztal két hosszabbik oldalánál. A gyerekek felállnak, és segítenek leszedni a főfogás maradékait, kistányérokat raknak mindenki elé. Én kiveszem a hűtőből a tejeskancsót, és édesanyámnak nyújtom, hogy ő legyen az első. Körbeadjuk a vörös áfonyával teli tálat, majd a tejeskancsót. Egy kanál áfonya, egy kis tej. Vörös lekvársziget úszik a fehér tengerben, s még nem is nyúltam a kanálhoz, amikor rápillantok az órára. Hirtelen sietőssé válik a dolog. Nővéremmel az iskolai színházba készülünk, fél nyolckor kezdődik az előadás, s egyikünknek sem jutott eszébe szólni. Nem fogjuk tudni megenni a vacsorát.

– Indulnunk kell a színházba.

– De jó nektek! Mit néztek?

Egymásra pillantunk, próbáljuk felidézni emlékezetünkben a darab címét.

– Á, megvan! Egy bűntény, Sigfrid Siwertz színdarabja, a címe Egy bűntény – áll fel nővérem az asztaltól, már bekanalazta a desszertet, és indulna is.

A címe Egy bűntény.

Az adventi naptár kisablaka hirtelen becsapódik, üvege szilánkokra tör, mint balesetbe keveredett autó szélvédője, aztán… Úgy emlékszem, apa mesélte el, hogy a színdarab azokról a gyilkosságokról szól, amelyek anyám családjában történtek. Ez az első alkalom, hogy valaki egyáltalán említi ezt nekem, röviden, a részletek mellőzésével.

Újabb kép. Hirtelen teljesen magamban ülök az asztalnál, tányéromban a vörös sziget a fehér tengerben. Felemelem a kanalat, kettévágom a megalvadt vérgöböt, amely vörösre festi a tejet. Kavargatni kezdem, csak kavarom, kavarom.

Nem sokkal ezután anyám Dániába költözik. Lehet, hogy a két eseménynek semmi köze nem volt egymáshoz, de az én emlékeimben összefonódnak. Elköltözik egy olyan országba, ahol senki sem ismeri az Egy bűntény című színdarabot, és ahol nem hallgatnak el az emberek, ha belép a szobába. Amikor a házunk déli fala előtti virágágyásban a hó alól kikandikálnak az első hóvirágok, anya költözőládái becsomagolva készen állnak. A könyvespolcok üresek, a hatalmas hálószobából hiányzik anya ágya, ikerhúgaim szépen pukedliznek, és elbúcsúznak a tanító néniktől. Egyik nap, amikor hazaérek az iskolából, már nincs ott sem anyám, sem ikerhúgaim. A villát eladjuk.

Váltok, következő kép. Most egyfajta konfirmálást látok, valamiféle megerősítését és magyarázatát annak a megmagyarázhatatlan csöndnek és némaságnak, amely olykor eluralkodott anyámon. Látom a beavatási ceremóniámat, felnőtté váltam. Tudomásomra jutottak a gyilkosságok, s ez egyben azt is jelentette, hogy gyermekkorom egy csapásra véget ért. A vörösáfonya-sziget, amely vörösre festi a tejet, egy olyan képpé vált számomra, amely mindig anyám távozására emlékeztet. Én is az „eset”, a megválaszolatlan kérdések, a soha nem említett családi titok hordozójává válok, s a fekete tojáson kotlok, amelynek nem szabad eltörnie. Amikor végül mégis kocogtatni kezdem a héját belülről, valami abszolút tilosat cselekszem. De több mint negyven év telik el, mielőtt rá tudom bírni magam, hogy felkeressem a levéltárakat és a könyvtárakat, és hogy ki merjem kérni a gyilkosságokra vonatkozó iratokat.

Már véget ért a karácsony, de a régmúlt idők svéd bányavidékén, a Bergslagenben álló nagy ház még mindig tele van gyerekekkel és kisgyermekes szülőkkel. Fredrik és Sofie lánya is épp itt van látogatóban, már elmúlt hetvenéves. A konyhaasztalnál ülve beszélgetünk, kettőnk között egy kismagnó. Az asztal zsúfolásig tele, van rajta félig üres cumisüveg, egy kosárka néhány naranccsal, a teáscsészéink, meg egy méretes gyertyatartó, és minden egyes alkalommal, amikor elhalad mellettünk valaki, a gyertyák fénye imbolyogni kezd. A kicsi Salle a magas babaszékben ül, előtte a tejbedarás tányérka, édesapja türelmesen próbálja etetni. Néhány kiskutya szaladgál a lábunk alatt, csúszdáznak a konyhai rongyszőnyegeken, valaki zöldséget vagdos a wok-vacsorához, senki sem bír még csak ránézni sem a jellegzetes karácsonyi ételekre. S mindennek a kellős közepén a családunkban történt „esetről” beszélgetünk.

Mikor később lejátszom a felvételt, nehéz kivenni az elhangzottakat. Gyereksírás, lövéshangok a nappaliban álló tévéből, főzési zajok, az emeletről a Városi Misszió karácsonyi lemeze hallatszik, „az élet fája virágba borul, a rózsa ott el nem hervad” – a magnó mindent rögzített. Egy boldog nap lenyomata – gondolom magamban –, ez a hangkavalkád a hétköznapi élet szentsége.

Karácsonyi forralt bor és szárított szegfűszegillat. A mandula kipattan a héjából, ahogy óvatosan megnyomom. Anya ezen a karácsonyon sincs velünk…, még mindig úgy beszélek anyámról, mintha köztünk lenne, pedig már hét éve halott. A mennyezeti gyertyatartóról narancsok függenek, héjukba bevagdosott mintával díszítettük őket. Ilyeneket csinált ő is. Vagy talán mégsem? Hallgatózom, hátha meghallom a hangját valahol mélyen magamban, de sajnos nem. Csökönyösen kutatom emlékeimben jól ismert hanglejtését, de oly távol van már, oly mélyre merült agytekervényeimben. De ennek így is kell lennie, ha valakinek távozott az édesanyja. Ilyen egy normális gyász egy normális halál után, amit szabad gyászolni, nem úgy, ahogy anyám megélte azt a traumát, amikor egyszerre elvesztette az egész családját.

A családunkra borult árnyról beszélgetünk, mindarról, ami a gyilkosságok katasztrófája után következett. Váratlanul egy gránát robbant fel a túlélők testében, addigi életüket elsodorta egyetlen sokkhullám. Megszűntek a normális funkciók, a hároméves gyermek elnémult, megbénult, ahogy anyám is. Nem tudtak többé beszélni, enni, mozogni. Halálközeli állapotba kerültek. Mennyi ideig? Sofie lánya a fejét rázza. Nem tudja, nem emlékszik.

… … …

JEGYZETEK

1 Svédországban azokban az években tömény alkoholt csak limitált mennyiségben, egy füzetkébe bejegyezve lehetett vásárolni. (Itt és a továbbiakban: a fordító megjegyzése.)

TARTALOM

Előszó

Uppsala, 1932. március 7.

Fredrik körei

Sofie világa

Fredrik és Sofie

A gyilkosságok

Jegyzetek

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról a typotex.hu
és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font License
Open Sans – SIL Open Font License

www.interkonyv.hu