Copyright © Anne L. Green, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektúra: Valentin Kristóf

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6832-07-0

Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A remény hajnala, 2015

A sötétség fogságában, 2015, 2018

Eltitkolt múlt, 2016 • Viharos érzelmek, 2016

Törékeny vonzerő, 2017 • Elvarratlan szálak, 2017

Ördögi kísértés, 2018 • Csábító 1–3., 2018–2019

Bűnös viszony 1–2., 2019–2020

Elfojtva 1–2., 2020–2021 • Biztos menedék 1–2., 2020–2021

Hatalom, mámor, Toszkána 1–3., 2021–2022

Perzselő románc Provence-ban 1–2., 2022

Toszkán lázadó 1–3., 2023 • A hűség pokla, 2023

Smaragd sziget 1–2., 2024

Eltitkolt múlt – Bővített, javított kiadás, 2024

Toszkán borbáró, 2024 • Elvarratlan szálak – Bővített, javított kiadás, 2024

Lapokba zárt titkok, 2024

Ördögi kísértés – Bővített, javított kiadás, 2025

Sorsdöntő pillanat, 2025 • Rejtély a toszkán napfényben, 2025

Kincs a toszkán hó alatt, 2025

Tövisek a toszkán liliomok között, 2026

Arcátlan csábító – Bővített, javított kiadás, 2026

Kedves olvasóm!

Minden történet mögött rejlik egy kis igazság. Egy morzsányi az életből, abból, ami körülöttem zajlik. Talán sosem tudhatjátok biztosan, melyik történet mit hordoz magában, de most elárulok nektek egy titkot.

A Sorsdöntő pillanat lapjain megelevenedik a nagymamám és az édesapám küzdelme.

Valós események, valódi küzdelmek, csak a befejezés volt más.

Amikor először írtam róluk a Sorsdöntő pillanatban, még túl friss volt a fájdalom. Képtelen voltam elfogadni az igazságot. Nem tudtam együtt élni vele, ezért megváltoztattam édesapám történetének végét. Így könnyebb volt elviselni.

Azóta eltelt egy év.

És ez az egy év segített feldolgozni, elfogadni azokat a döntéseket, amelyek fölött nem volt hatalmam. Megtanultam olyannak szeretni valakit, amilyen volt: harag nélkül, a hibáival és a választásaival együtt.

Ezt a történetet jó szívvel ajánlom azoknak is, akik nem olvasták a Sorsdöntő pillanat című regényt, hiszen ez a könyv önállóan is teljes, élvezhető történet, nem igényli az előzmények ismeretét.

Ugyanakkor azoknak is szól, akik az előző kötet olvasása közben úgy érezték, nem állt rendelkezésükre minden információ a döntésekhez. Ez tudatos volt a részemről. Az életben is gyakran úgy kényszerülünk választani, hogy nem ismerjük történetünk írójának tervét. Ha olykor betekintést nyerhetnénk, talán megkímélne minket a sors. Kevesebbet hibáznánk, de talán kevesebbet is fejlődnénk.

Fogadjátok szeretettel ezt a könyvet! Ez a történet nemcsak a szereplők döntéseiről szól majd, hanem a tiédről is. És ha elfogadsz tőlem egy tanácsot, én minden variációt elolvasnék a helyedben. Minden életút rejt titkokat és tanulságokat is, amelyeket csak akkor ismerhetsz meg igazán, ha a szereplőkkel végigjárod az összes lehetséges utat.

Jó szórakozást kívánok, bármelyik úthoz!

Előszó

„Minden nap elhozza az új kezdet csodáját. Számos előttünk álló pillanatot szokványos napnak látunk csupán, de mindannyiunknak megadatott a lehetőség, hogy különlegessé tegyük őket.”

(Douglas Pagels)

Hogy ki vagyok, én? Kutassy Fanni, ennek a regénynek a főhősnője. Egy huszonéves lány, aki a marketing szakmában dolgozik, és még mindig keresi a maga útját.

Rengeteg rossz döntést hoztam már életemben. Nem a megfelelő emberben bíztam, és nem is a megfelelő partnert választottam. Sokáig csak hánykolódtam az élet tengerén egy bárkában. Sodródtam az árral, emberek, helyzetek és érzések között. Néha azt hittem, haladok valamerre, máskor csak túléltem a hullámokat, de egy nap rájöttem, az élet tengerén nem elég utasnak lenni. A saját kezembe kell vennem a kormányt vagy legalább a lapátot. Ha egyik sem áll rendelkezésemre, akkor bizony úszni kell, mert senki nem fogja helyettem meghozni a nehéz döntéseket, vagy elérni a céljaimat, ahogy senki nem fogja helyettem vállalni a következményeket sem.

A rossz döntéseim után sokáig azt hittem, a sors büntet. Ma már úgy gondolom, a sors inkább tanított, formált, edzett, és amikor már majdnem feladtam volna, kaptam egy újabb lehetőséget, és ezúttal egy új startmezőről indulok.

Így ismertem meg Marcit, és ezzel a találkozással új esélyt kaptam arra, hogy mindent másképp csináljak. Tudatosabban. Bátrabban. Őszintébben.

Ez a könyv nem a múltamról szól, hanem a jövőmről. Ám ha téged mégis érdekel, milyen hibákat vétettem egykor, olvasd el a Sorsdöntő pillanat című regényt is! De tudnod kell, a jelen történetem ezek nélkül is kerek egész.

Ha valaha úgy érezted, hogy elrontottad, ha már bíztál rossz emberben, ha voltál már makacs, szerelmes, csalódott vagy elveszett, akkor ez a történet neked szól!

Vágjunk bele a kalandokba az élet tengerén! Üdv a fedélzeten!

Közös vágyak,
nehéz
kompromisszumok

FANNI

Az együttélés gyönyörei

„Szeretni nem annyit jelent, mint egymás szemébe nézni, hanem azt jelenti: együtt nézni ugyanabba az irányba.”

(Antoine de Saint-Exupéry)

Gyönyörű hajnal virradt ránk Szentendrén. A hálószoba ablakán át lopakodva tört be a nap első sugara aranyszín fonállal szőve át a függöny redőit. A másik oldalamra fordultam, próbáltam kizárni a fényt, de ahogy kinyújtottam a kezem, csak a hűvös, gyűrött lepedőt találtam magam mellett. Hunyorogva tapogattam a takarót, de Marcit nem leltem benne sehol. Kinyitottam a szemem, és amikor felültem, a betörő fény vakítóan a szemembe vágott, mintha szándékosan akarna felébreszteni.

Egész életemben rajongtam ezért a lakásért, a világosságért, a színekért, a nyüzsgésért. Mostanra viszont mindaz, ami egykor örömmel töltött el, fárasztóvá és idegesítővé vált.

Lassan felálltam, az ablakhoz sétáltam, és hagytam, hogy a felkelő nap magához vonzza a tekintetem. És ő minden varázsát elém tárta. Az égszínkék vásznon a bárányfelhők könnyedén úsztak, a horizont pedig lilába és mélyvörösbe hajló árnyalatokat festett. Egy pillanatra el is feledkeztem a szívemet szorító ürességről, a hajnal szépsége vigaszt nyújtott a lelkemnek.

Marcival is már majdnem két éve voltunk együtt. Az első év úgy telt, mint egy álom. Megtaláltuk egymásban életünk szerelmét, a föld felett lebegve jártunk-keltünk. Marci hozzám költözött Szentendrére, az alig harmincöt négyzetméteres garzonomba. Itt éltünk hol ketten, hol hárman, attól függően, hogy Maszat cicánk éppen milyen kedvében volt. Sokszor azt éreztem, habár a férfiak gyakran hasonlítják magukat egy markáns, robusztus állathoz, valójában olyan lelkük van, mint egy macskának. Legalábbis Marcinak olyan volt. Bár ezt előtte sosem mondtam volna ki hangosan.

Hogy miért gondolom ezt? Lássuk csak! Először is ott van a tartásuk. Irigyeltem Maszatban, hogy pontosan tudja, mi jó neki, és mi nem. Ennek persze mindig hangot is adott. Egy egészséges férfi-nő kapcsolatban a férfi ugyanezt teszi. Ugyanakkor ha valamit mondasz, ami nem tetszik neki, nagyon könnyen megsértődik. Maszatnak, ahogy Marcinak is, érzékeny lelke volt. Nehezen kötöttek kompromisszumot. És akkor még nem beszéltem a bezártságról. Mindketten szörnyen viselték, olykor látványosan szenvedtek, vagy kibérelték egész napra a kanapét. És még valami, ami közös volt bennük: mindkettőjüket nagyon szerettem.

Kisétáltam a nappaliba, tekintetemmel Marci után kutattam, aki minden reggel az e-mailjeit bújta. A cég ugyanis, amelynél már Olaszországban, később pedig itthon dolgozott, kivonult Magyarországról, így az év végével ő is elveszítette a munkáját. Lassan felőrölte őt a hónapok óta tartó álláskeresés.

Egy pillanatra megtorpantam a nappaliban, és fülelni kezdtem, hátha némi halk nesz elárulja, merre találom. Miután a lakásunk minden szegletét bejártam, a konyhában a kávéfőző mellett táboroztam le, hogy töltsek magamnak a feketéből.

De hisz ez még meleg! Akkor Marci sem lehet messze.

A frissen főtt kávé illatának csodás aromája lengte be a teret. Töltöttem magamnak belőle, majd kisétáltam vele a teraszra. Azonnal elöntött a boldogság, mert megpillantottam őt, ahogy az asztalnál ül a laptopja felett. Maszat pedig mellette héderelt.

– Jó reggelt! – derült fel az arca, amikor meglátott.

– Neked is jó reggelt! Hogy aludtál? – siettem mögé, és hátulról átkulcsoltam rajta a karom. Egy puszit akartam nyomni az arcára, de ő pont akkor fordult felém, és a száján csattant a csókom.

Amióta csak együtt voltunk, a rajongásom nem csökkent iránta, ez olykor ijesztő volt, ugyanakkor végtelenül boldoggá is tett, hogy tényleg rátaláltam az igazira.

– Hiányoztál – duruzsoltam a fülébe.

– Nem tudtam aludni – sóhajtott fel gondterhelten.

– Rosszat álmodtál? – érdeklődtem őszinte aggodalommal.

– Nem – ingatta a fejét. – Egyszerűen csak ez a kilátástalanság kínoz.

– Kilátástalanság? – hőköltem hátra.

Az én olvasatomban minden rendben volt, boldogabb nem is lehettem volna.

– Az állásajánlatok – fortyant fel. – Bármelyik helyre felvennének, ahová jelentkeztem, de hát, na… – irányította felém a képernyőjét. – Ennyiért?

– Mi a gond ezzel az összeggel? – ültem le mellé, mert olyan magas bérajánlatot mutatott a képernyő, amilyenről én még álmodni sem mertem.

– Olaszországban ennek legalább a háromszorosát kerestem – horkant fel.

– Csakhogy ez nem Olaszország – emlékeztettem.

– Vettem észre – lökte odébb a gépét. – Itt nem becsülik meg a jó szakembert. Annyira tudtam, hogy ez lesz…

És habár félbehagyta a mondandóját, én hosszan lehunytam a szemem, hisz tudtam, miattam rúgott fel mindent, miattam hagyta ott Olaszországban a jól fizető munkáját. Amikor megismerkedtünk, egyikünk hitt abban, hogy Marci csak azért tér majd haza, hogy mi együtt kezdhessünk új életet.{1}

– Sajnálom, hogy csalódnod kellett – nyeltem nagyokat, és már éppen felegyenesedtem volna, hogy eltűnjek a szeme elől, amikor megérintette a kézfejemet.

– Egy pillanatig sem bánom, hogy maradtam. Nekem te kellesz. Akkor is így éreztem, és ez most sincs másként. De engedd meg nekem, hogy időnként kipufogjam magam ezen a nyílt kizsákmányoláson! Mert ez már nem türelem vagy alkalmazkodás kérdése, nem csupán egy nehéz időszak. Ez egy állandósult állapot, ahol az ember hiába tesz bele mindent, mégis egyre hátrébb csúszik. Ebben az országban az árak gond nélkül követték a külföldi sémát. A boltok polcain ugyanazok a számok néznek vissza rám, mint Nyugaton. Az albérletek, a rezsi, az élelmiszer, az alapvető szolgáltatások mind azt üzenik: élj úgy, mintha nyugati fizetésed lenne! Csakhogy fizetések tekintetében nem követtük a Nyugatot. A bérek a béka feneke alatt maradtak. És így egyensúlyozunk nap mint nap. Te is dolgozol. Sokat. Nem lazsálsz, nem ügyeskedsz. Teszed a dolgod tisztességgel, felelősséggel. Mégis azt számolgatod, mi marad a hónap végére, mit lehet elhalasztani, miről kell lemondani. És akkor még nem is a luxusról beszélünk. Csak alapokról, biztonságról, tartalékról, nyugalomról. Ebben az országban nem lehet megélni. Itt nem tudunk jövőt építeni – fakadt ki.

– De, igen, meg lehet élni. Talán nem könnyen, de most is megélünk valahogy – néztem mélyen a szemébe. – Nekem nincs szükségem kacsalábon forgó palotára, úszómedencére a kertben és luxusautóra a garázsban.

– Jelenleg még garázsunk sincs, Fanni! – csattant fel indulatosan. – Ez itt – intett körbe – lehet a miénk, de ha családot akarunk alapítani, kicsi lesz. Jelenleg azonban esélyünk sincs nagyobbra. Láttad te az ingatlanárakat? – kerekedett el a szeme. – Pff! Ha valami csoda folytán hitelt kapnánk, akkor se lenne esélyünk arra, hogy azt ebben az életben visszafizessük. Még az unokáink is nyögik majd a terheket, amiket a nyakunkba veszünk.

Habár minden mondata a lelkemet mardosta, és irtó mérges voltam rá az állandó elégedetlensége miatt, legbelül tudtam, hogy igaza van.

Visszasétáltam a házba, hogy ne lássa, milyen görcsösen tartom vissza a könnyeimet.

– Szép szemű! – kiáltott utánam, majd felpattant, és mögém lépett. Hátulról szorosan átölelt. – Szeretlek téged! Mindennél jobban – suttogta a fülembe. – Éppen ezért akarom neked a legjobbat. Nem ellened szól a haragom, egyszerűen csak a körülmények és a kilátásaink bosszantanak. Ne vedd magadra! Egy férfinak fontos, hogy otthont teremtsen, ellenben most haszontalannak érzem magam.

Szembefordultam vele, nyomtam egy csókot a szájára, és szorosan megöleltem őt. Sosem gondoltam volna, hogy valaha ilyen élethelyzetbe kerülök. Az ölembe hull végre a párkapcsolat, amire vágytam, de mintha a körülmények összeesküdtek volna ellenünk.

Hogy kicsit megnyugodjak, délutánra találkozót beszéltem meg a legjobb barátnőmmel, Ginával. Kiléptem a kapunkon, és elindultam a macskaköves úton a városközpont felé. Megnyugtató volt, ahogy a köveken tompán koppant a lábam. A házak szorosan egymáshoz simultak, pasztellszínű falaikon itt-ott megkopott vakolat. Mintha a régi nyarakról és elfelejtett történetekről meséltek volna. Az ablakpárkányokon muskátlik bólogattak, a keskeny utcák fölött kifeszített girlandok és színes ernyők árnyékai táncoltak.

Ahogy haladtam előre, Szentendre ismerős zaja követett. Halk beszélgetések szűrődtek ki a kávézók teraszáról, poharak csilingeltek. A levegőben friss kávé és finom ételek illata keveredett, megnyugtatóan, otthonosan.

A főtér felé közeledve az utcák megteltek élettel. Turisták fényképeztek, gyerekek szaladtak a macskaköveken, a napfény aranyszínű foltokat rajzolt a földre. A fölém boruló ernyők alatt mintha egy másik világba léptem volna. Védett, játékos, kicsit mesebeli térbe, ahol a gondolatok is lassabban mozogtak.

Ahogy befordultam a Bercsényi utcába, már messziről megéreztem az olaj és a frissen sült tészta ismerős illatát. A Fantasia lángosozó előtt kisebb sor állt, mint szokott. Az emberek türelmesen várakoztak, kezükben papírtányér, arcukon elégedett mosoly. Tudtam, hogy Gina is itt lesz valahol, és mire megérkezik, bennem is lecsillapodik majd minden, ami addig zaklatott.

– Te is farkaséhes vagy? – lépett mellém köszönés helyett. Ijedtemben nagyot ugrottam.

– Miért csinálod ezt mindig? – ripakodtam rá.

– Te is töltött lángost kérsz? – mosolygott válasz helyett.

– Inkább csirkemájasat – kerültem éppen sorra.

Miközben leültünk falatozni, Gina hosszan rajtam felejtette a tekintetét.

– Na mesélj, mi van! – dőlt hátra a székében.

– Ugyan, mi lenne? – forgattam a szemem.

– Már megint olyan arcot vágsz – hajolt közel.

– Milyet? – jöttem zavarba.

– Mint amikor valami történt, de nem akarsz róla tudomást venni, ezért inkább eszel. Ismerlek, ne feledd! – emelte rám a mutatóujját.

Hosszan farkasszemet néztem vele. Nem igazán tudtam, mit is mondhatnék neki.

– Azt hittem, Marcival minden rendben. Szeretitek egymást – kezdte ő.

– Úgyis van, de valahogy mégsem ilyen egyszerű a helyzet. A szeretet időnként kevés. Szegény megboldogult nagymamám mondogatta mindig: a jó kapcsolat olyan, mint a csodás kert. Ha szeretettel, türelemmel és odafigyeléssel gondozzák, virágzóvá válik. Tévedett. Ez olykor kevés. A növényhez sem elég csak a víz, a talaj minősége is fontos.

– Már hogy lenne kevés? – nézett rám hitetlenkedő tekintettel, majd felemelte az asztalon heverő étlapot, és kupán csapott vele. – Ezt a nagymamád küldi – nézett rám mérgesen. – A szeretet az alapja mindennek, Fanni. Az a talaj. Ott ver gyökeret minden.

– Az a baj – mondtam halkan, miközben visszatoltam az étlapot az asztal közepére –, hogy hiába tápláló a talaj, ha a gyökerek összegabalyodnak, és már nem tudjuk, melyik merre tart. Marci mellett boldog vagyok, de ő mellettem nem az. Úgy érzi, kizárólag az egyikünk növekedhet, a másik pedig csak kapaszkodik.

Gina meglepetten hallgatott, és szokásával ellentétben nem vágott közbe. Ez egy idő után már zavart is.

– Azt hiszed, nem látom, mi folyik itt? – ingatta a fejét. – Marcinak derogál elfogadni az állásajánlatokat, mert vagy be kellene járnia Pestre dolgozni, és akkor nem oszthatná az észt a kanapéról, vagy le kellene ereszkednie a magyar emberek közé, és elfogadni egy olyan munkahelyet, ami talán most még nem a legszuperebb, de remek ugródeszka lehet.

– Ginaaa! – ripakodtam rá.

– Bocsi. De ezt gondolom – emelte fel megadóan a kezét. – Akárhányszor átmegyek hozzátok, azt látom, hogy te éjt nappallá téve húzod az igát, ő meg panaszkodik, mennyit dolgozol, ami minden bizonnyal abból fakad, hogy bűntudata van, de az elveit nem adná fel – emelte meg a hangját.

– Elment az étvágyam – préseltem össze a számat.

– Nézd, Fanni! – mélyedt el a tekintetemben. – Őszinte leszek, még akkor is, ha előre tudom, hogy meg fogsz sértődni. De szeretlek, éppen ezért nem hazudhatok és bólogathatok neked – sütött a szeméből az elszántság.

Szerettem volna felpattanni, és elszaladni, hogy ne kelljen végighallgatnom, de valami a székemhez szegezett. Talán az, hogy Gina mindig kimondta azt, amit én magam nem mertem felszínre hozni. Tudtam, bármit mond is, lesz benne igazság. És ha nem akarom Marcit elveszíteni, szembe kell néznem vele.

– Én örültem a legjobban, amikor Marcival egymásra találtatok, mert sosem láttalak még olyan boldognak, mint akkor. De ez a helyzet lassan felemészt benneteket. Marcinak ha tetszik, ha nem, döntenie kell. Kellesz neki, és vagy abbahagyja a vágyai kergetését, vagy elfogadja, hogy ilyen feltételekkel neked már nem lesz helyed mellette.

– Nézd, ő most is kitartóan keres! Talán neki van igaza. Lehet, hogy idővel mindkettő meglesz – vettem védelmembe.

Gina arca gúnyosan rándult.

– Meg! – bólogatott, de látszott rajta, hogy ő nem hisz ebben.

– Beszélhetnénk valami másról? – köszörültem meg a torkom.

– Ahogy akarod – vonta meg a vállát. – De ha megengedsz egy zárómondatot, akkor itt egy jótanács: a férfiak mindig előadják a nagy macsót, hogy ők tudják, mikor mi a helyes. Ám valójában Isten azért teremtette melléjük a nőt, hogy rávezesse őket a helyes ösvényre, de úgy, hogy közben az önérzetük se sérüljön. Lehet ezt tagadni, de a történelem engem igazol. Minden sikeres férfi mellett, mögött volt egy nő. Egy anya, egy feleség, egy szerető vagy egy nővér. Marci jelenleg megrekedt, és ha őszintén szereted, akkor akár tetszik, akár nem, igenis az a feladatod, hogy terelgesd és támogasd őt.

Övön aluli ütésnek éreztem minden mondatát, de aznap már nem hozta szóba a dolgot. Hálás voltam neki ezért, bár sejtettem, azért hátrált meg, mert ismer. Tudja, milyen makacs vagyok. Ha nagyon erőltetnek valamit, juszt is az ellenkezőjét csinálom.

Teret enged nekem. És ez nem fair tőle. Nem fair, hisz így kénytelen vagyok rágódni a hallottakon.

Hazafelé Maszat csatlakozott hozzám. Megörültem neki, és végig a lakásunkig ömlött belőlem a szó. A cicám pedig csak ballagott mellettem szótlanul. Remek hallgatóságnak ígérkezett. Belépve a kapun megtorpantam, és lepillantottam rá.

– Köszönöm, hogy elviselsz – hajoltam le hozzá, majd megvakargattam a buksiját. – Te vagy a legjobb barátom.

MARCI

Haza, édes otthon

„Minden elmúlik, a kilátástalanság is,
Hidd el nekem, ott, ahol élsz, van egy másik világ is.”

(2 Arc)

Láttam Fannin, hogy nem ért meg engem. Erre ráerősített, hogy Ginával ment találkozni. Nem vette észre, de mindig ezt csinálta, ha valami gondunk adódott. Elment itthonról kiadni a gőzt. Amivel nem is lett volna baj, de miután hazajött, sosem beszélte meg velem, mire jutott. Csak úgy tett, mintha minden rendben lenne, vagy mintha mi sem történt volna. Én pedig hiába igyekeztem neki elmagyarázni az érzelmeimet, ő egyetlen dolgot vont le az egészből, hogy elégedetlen vagyok. Azt, hogy bármennyire is igyekszik, én mindig boldogtalan maradok.

A kanapén magamban morgolódtam, amikor felvillant a kijelzőn a barátom neve.

Márk. Már csak ő hiányzott!

Miután hazaköltöztem, megkerestem a régi haverokat, akikkel igyekeztem is tartani a kapcsolatot, hogy ne érezzem magam olyan egyedül.

Talán ez ösztönzött, hogy mégis felvegyem a telefont.

– Helló, haver! Mi a dörgés nálad?

Hátradőltem a kanapén, és az ujjaimmal a hajamba szántottam.

– Őszintén? Kicsit uncsi.

Halk kuncogás hallatszott a vonal végén.

– Ezt hajtogatod, amióta hazajöttél. Bár ha jól meggondolom, előtte sem voltál valami happy. Folyton csak dolgoztál, teljesen felszívódtál – vetette a szememre.

– Meglehet, de legalább nem éreztem magam ilyen haszontalannak.

– Ha csak ez a baj, tedd magad hasznossá! – érkezett a jó tanács.

Jó, jó, de hogyan?

– Addig is, amíg ezen tépelődsz, nincs kedved leugrani a Kacsakőbe? Danival úgy gondoltuk, meglepünk téged. Kivettünk egy szobát, és hát szó, mi szó, el is kezdtük már a bulit.

Meglepetten pislogtam párat.

– Hú! Ezzel most alaposan megleptetek – kattogtak a kis fogaskerekek az agyamban. – Mindjárt visszahívlak benneteket. Megbeszélem Fannival – feleltem.

– Fannival? Ez kanbuli, öregem! Remélem, nem akarod őt is magaddal hozni – förmedt rám Márk.

– Dehogy akarja – kiabált a készülékbe Dani. – Csak engedélyt kell kérnie. Papucs lett belőle! – gúnyolódott rajtam.

A kis mocsok! Sosem bírtam őt.

Gondolatban az ujjaimat már a nyaka köré fontam.

– Nem erről van szó! – próbáltam mentegetőzni. – Egyszerűen csak együtt élünk. Mindig szólunk a másiknak, hová megyünk.

– Hát persze – tette hozzá Márk gonoszkás hanglejtéssel.

– Látod, én megmondtam. Eladta a szabadságát és a karrierjét egy punciért – nevetett Dani fennhangon.

Most már egész biztos, hogy kicsinálom azt a kis seggfejet!

– Legalább nem vagyok begyepesedett agglegény, aki minden hétvégén hullarészegre issza magát, és még egy nőt sem képes rendesen kielégíteni – szaladt ki belőlem.

Miután hazaérkeztem, már az első közös bulinkon erre panaszkodott a barátnője.

– És pont te beszélsz részegségről? – nevetett Dani mesterkélten. – A pohárhoz is alig nyúlsz, ha együtt vagyunk. Fanni biztos szondával vár az ajtóban – cseszekedett velem.

És ez az alak az én legjobb barátom haverja.

– Fejezd be, Dani! – szólt rá Márk. – Most akkor várjunk rád, vagy ne? – sürgetett ő is.

Az órámra pillantottam.

– Összekészülök, és indulok – adtam meg magam.

A lakásból kilépve megszaporáztam a lépteimet a Duna-parti szórakozóhely irányába. A szentendrei belváros esti arca már egészen más volt. A macskakövek még őrizték a nap melegét, de már csak az utcai lámpák sárgás fénye derengett. A patak, melynek felszínén a tükröződő fények meg-megremegtek, halkan csörgedezett mellettem.

A szűk utcák lassan kitágultak, a házak színes homlokzatai elmaradtak mögöttem, helyüket a nyitott tér és a Duna közelségének nyugalma vette át. A folyó már messziről hallatta mély, lassú morajlását, így teljesen más ritmusban lélegzett, mint a játékosan csobogó patak. A Kacsakő fényei hívogatóan villantak fel a part mentén, mintha egy másik világba vezettek volna. Nevetést, zenét és a poharak halk koccanásának hangját sodorta egy lágy szellő felém. Amikor lesétáltam a Kacsakő lépcsőin, éreztem, ahogy a város zaja mögöttem marad, és valami felszabadító izgalom költözik belém.

Itt találtam rá Fannira, miután hazajöttem. Elszántan kutattam utána, és a húgom, Andi segítségével, megtudtam, itt találom a gyertyaúsztatáson.{2} A folyópart megtelt lágy fényekkel, a sötét vízen apró gyertyák úsztak, mintha csillagok szabadultak volna el az égből. A Duna vízén a gyertyák lassan sodródtak, és minden egyes fény apró csodának tűnt.

Sosem felejtem el, amikor megláttam Fannit a kis narancssárga színű ruhájában. Már ott tudtam, hogy jó döntést hoztam. Akkor egy éve ismertem meg őt, a húgom születésnapi buliján, és nagyon megtetszett nekem. Folyton rá gondoltam, és arra hogy mi lett volna, ha… Akkor azt gondoltam, lehetek én akármilyen sikeres, ha esélyem sincs egy boldog párkapcsolatra. Hittem, hogy Fanni add majd új értelmet az életemnek, ezért kockáztattam. Tudni akartam, mi rejlik a mi lenne, ha mögött.

Bűntudatom támadt, ezért írtam Fanninak egy SMS-t:

A haverok itt vannak a Kacsakőben. Csatlakoztam hozzájuk. Majd jövök. Szeretlek!

Ezt az utolsó szót muszáj volt hozzátennem, hogy tudja, mi rendben vagyunk. Az érzelmeim iránta változatlanok. Most sem döntenék másként. Még akkor sem, ha ismerném, mi következik utána.

– Marci! – ordított fel Dani. – Na végre! Már azt hittük, meggondoltad magad.

Széles mosoly ült ki az arcomra, amikor hátba veregettem Márk barátomat, de az örömöm nem tartott sokáig, mert megpillantottam az exbarátnőmet, Lindát.

– Hát ő meg! Mit keres itt? – szaladt ki a számon a nem túl kedves megjegyzés.

– Ő? – pillantott maga mögé Dani. – A barátnőm. De ha jól értesültem, nem kell benneteket bemutatnom egymásnak – húzta közelebb a nőt, aki akkora red flag volt számomra, amekkorát még nem tolt a képembe a sors.

Hirtelen minden megelevenedett előttem.

Akkoriban azt hittem, szeretem Lindát. Ahogy abban is biztos voltam, ha szeretsz valakit, akkor bármit megteszel annak érdekében, hogy a kapcsolatotok működjön. Linda után már tudom, hogy nem minden áron. Mert amit tőle kaptam, az nem szerelem volt. Minden apró hibámat felnagyította, nevetségessé tett a barátaim előtt, majd azt bizonygatta, mindezt azért teszi, mert csak így tud engem jobb emberré tenni. Ha valamit másképp csináltam, vagy nem úgy reagáltam, ahogy elvárta, órákig, sőt néha napokig nem szólt hozzám, büntetett, miközben fagyos pillantásaival mérgezett. Az apró dolgokból hatalmas vitákat kreált, majd a bocsánatkérést elodázta, vagy feltételekhez kötötte. Többször megalázott, irányított, és mindezt a szeretet illúziója mögé bújtatta, hogy ne tudjak kilépni a hálójából.

Egyik este, amikor a tükörbe néztem, és azt kérdeztem magamtól, miért nem vagyok elég jó, olyan mélyen belém égett a reménytelenség, hogy az öngyilkosság gondolata is felmerült bennem. Nem azért, mert gyenge voltam, hanem mert elhitette velem, hogy nélküle semmi értelme nincs az életemnek.

Mivel már többször sikertelenül próbáltam őt elhagyni, Olaszországba menekültem, és megszakítottam vele minden kapcsolatot. Akkor megfogadtam, nem lesz többé ember, aki ilyen szinten manipulál, kontrollál és félelmet ültet el bennem. Főleg nem úgy, hogy mindezt a szeretet maszkját viselve teszi. Túléltem, de Linda felbukkanása emlékeztet arra, milyen könnyen el tudom veszíteni önmagam, ha valaki ilyen mértékben belém férkőzik.

A gyomrom hirtelen üressé vált. Szédülni kezdtem, a mellkasom szorított, a szívem gyorsabban vert, és valahogy idegen ritmusban, mintha a testem nem akarta volna elhinni, hogy tényleg ott áll előttem.

Hogy tehette ezt velem Márk? Ő tudta… pontosan tudja…

Az emlékek, amelyeket próbáltam eltemetni, egyszerre törtek elő. A gúnyos tekintetek, a hangos kiabálások, a nyomasztó hallgatás, ami hónapokon át ült a lelkemen. Rosszul lettem a bőröm alatt rejlő feszültségtől, a gyomrom görcsbe rándult, és egy pillanatra azt kívántam, bárcsak ne jöttem volna ide, hogy ne kelljen újra átélnem azt a félelmet, amit mellette éreztem.

Nem a jelenlegi Lindában láttam a veszélyt, hanem abban a személyben, akivel korábban együtt éltem. A félelem, a bizonytalanság újra előjött, mintha önmagamban kételkednék. Minden apró mozdulat, minden mosoly vagy pillantás a múlt rémeit idézte. A testem pedig – mintha megtámadtak volna – automatikusan reagált. Kivert a hideg verejték, a kezem remegett, nehezen kaptam levegőt.

Egyszerre akartam elfordulni, elmenekülni, és mégis megbámultam, mintha vártam volna, hogy újra megszólaljon. Azt ismételgettem magamban, hogy most már vége. Nincs hatalma felettem. Ám emlékeztem, mennyire mélyre süllyesztett, akit egykor szerettem.

Kihúztam magam, lenézően végigmértem őt és Danit.

– Úgy látom, megtalálta a zsák a foltját. Csak téged nem értelek – fordultam Márk felé. – Miért barátkozol ilyen alakokkal? Tudod, mit tett velem?

– Egy férfinak sok haverja lehet, Marci, de csak kevés barátja. Ő a haverom. Te a barátom vagy – bökött a mellkasomra.

– Ebben a pillanatban ezt nehéz elhinnem – fogadtam el a felém nyújtott röviditalt, és szinte azonnal felhajtottam. Egész este néztem, ahogy Linda rámászik Danira, miközben végig azt tanulmányozta, hogyan reagálok.

– Ha ennyire zavar a dolog, miért nem mész haza? – bökött oldalba Márk.

Tényleg, miért nem?

Meglepett ugyan a kérdése, de jó ébresztő volt az önvizsgálatra.

– Először is, azért nem, mert megbántottam Fannit, és gőzöm sincs, hogyan hozzam helyre a dolgokat. Másodszor, örülök neked. Olyan ritkán találkozunk. Ez a ribanc nem foszthat meg attól, hogy a barátommal legyek.

– Elhiszed, ha azt mondom, nem tudtam, hogy ő is itt lesz? – nézett rám bűnbánóan.

– El – biccentettem felé. Márk átkarolta a nyakamat, majd az arcomba mosolygott.

– Ez a gond veled, barátom. Mindent elhiszel azoknak, akiket szeretsz. Nem változtál semmit – töltötte újra a poharat.

– Ezt… ezt meg hogy érted?

– Úgy, hogy hagyod magad az orrodnál fogva vezetni. Fanni is ezt teszi veled. Olyan görcsösen ragaszkodsz hozzá, hogy nem veszed észre, közben mit veszítesz.

Akkor leesett, mi történik. Felpattantam a padról.

– Te szándékosan hoztad ide Lindát – néztem rá hitetlenkedve.

– Csak szerettem volna, ha emlékszel.

– Ha emlékszem? – horkantam fel indulatosan. – Egy életen át képtelen leszek elfelejteni, amit ez a nő velem tett. Totálisan megsemmisített. Magzatpózban a földön fekve meg akartam halni.

– Tudom. Én találtam rád – suttogta maga elé. – Sosem fogom elfelejteni, amit akkor láttam. Alig hittem a szememnek – ingatta a fejét, miközben Lindára sandított.

– És most azt hiszed, Fanni is ezt teszi velem – értettem meg.

– Én csak annyit látok, hogy nem vagy jól.

– De erről nem Fanni tehet – ültem vissza a székre. – Hanem ez a nyomorult ország. Ez a kilátástalan helyzet. Gyűlölöm a szitut, amibe kerültem, kutyaszorítóban érzem magam. Megtaláltam a társam. A nőt, aki úgy szeret engem, ahogy vagyok. Elviseli a dühkitöréseimet, hisztijeimet, miközben igyekszik úgy tenni, mintha semmi gond nem lenne. Mert szeret. Érted, Márk? Szeret engem. Én meg minden egyes nap cserben hagyom.

Kicsit sokat ittam már, így képes voltam kimondani az igazságot, ami jó ideje nyomta a lelkemet. Már a beismerés is felszabadító érzés volt.

Márk elkerekedő szemmel nézett rám, majd felhajtotta a felesét. Egy pillanatig maga elé meredt, majd megszólalt.

– Akkor mi lenne, ha rinyálás helyett végre a tettek mezejére lépnél? Tudod, mi a baj veled, Marci? Hogy Olaszban túlságosan hozzászoktál a jóhoz. De most valamiért hazavezérelt a sors, le kellett ereszkedned közénk.

Megráztam a fejem.

– Nézd! – ragadta meg a vállam. – Elhiszem, hogy szar. Itt most senkinek sem könnyű, de ha boldog akarsz lenni, azért meg kell dolgoznod. Elmondom, én mit tennék a helyedben. Először is, próbálnám meggyőzni a csajom, hogy tartson velem Olaszországba. Keresnék egy jól kereső állást odakint, egy villát, és arrivederci!{3}

– Fanni nem ugrana fejest a bizonytalanba. A nyelvet beszéli ugyan, de nem folyékonyan. Nem kérhetek tőle ilyet.

– Miért, ő tőled igen? – csattant fel.

– Sosem kérte – rebegtem magam elé. – Önként döntöttem így.

– Minden épeszű ember lelép ebből az országból. Neked tálcán kínálták a lehetőséget, erre hazajöttél – tett le elém egy újabb pohár felest.

– Nem várhatom el tőle, hogy velem jöjjön. Nem tehetem ezt vele – ráztam a fejem.

– Egyáltalán felvetetted már ezt a lehetőséget? – kért számon.

Újra megráztam a fejem.

– Egy lúzer vagy, öregem – nevette el magát. – Melyik nő lenne az, akinek ha azt mondod: Figyelj, cica, Olaszországba költözünk, lesz egy villánk, arany életünk, és neked innentől dolgoznod sem kell, nemet mondana?

– Fanni. Nem szereti a kiszolgáltatottságot – járt lázasan az agyam.

– Akkor csak a második lehetőség marad – emelte koccintásra a poharát.

– Mégpedig? – kérdeztem őszinte kíváncsisággal.

– Hogy abbahagyod végre a siránkozást, mert az nem méltó egy férfihoz. Fanni sem tud örökké szeretni valakit, aki csak sajnáltatja magát. Húzd ki magad, és fogadd el az első kevésbé rossz álláslehetőséget! Kezdj el melózni, és ki tudja… – vonta meg a vállát. – Talán idővel rájössz, hogy nem is olyan szörnyű itthon.

Az este további részében több alkoholt fogyasztottam, mint az elmúlt egy évben. Járni is alig tudtam, ezért Márk hazáig támogatott. A kapunál becsengetett, én pedig igyekeztem úgy tenni, mintha meg tudnék állni a saját lábamon.

– Irtóra bebasztam – kuncogtam, miközben a kerítésbe kapaszkodtam.

– Épp itt volt már az ideje, hogy kiereszd kicsit a fáradt gőzt – csapkodott hátba. – Gondolkodj el azon, amiről beszéltünk! – szorongatta meg a vállam, amikor Fanni felkapcsolta a kinti villanyt. A fény szinte égette a retinámat, ezért a szemem elé emeltem a kezem.

Hallottam még, ahogy Márk beszámol az állapotomról Fanninak, aki a hónom alá bújva támogatott be a lakásba. Elkísért a kanapéig, és óvatosan lefektetett.

– Borzasztóan sajnálom – szabadkoztam.

– Nem kell – felelte őszintén. – Jól érezted magad. Végre kiengedtél kicsit a haverokkal – mosolyodott el.

– De akkor sem kellett volna ennyire kiütnöm magam – gyötört a bűntudat. A karom a szememre szorítottam, mert forgott velem a szoba. Kis idő múlva tudtam csak megszólalni.

– Valójában azért csináltam, mert a közös életünk során láttál már engem dühösnek, szomorúnak, idegesnek, boldognak, de részegnek még soha. Gondoltam… – húztam az időt, és próbáltam komoly maradni. Fannit tanulmányoztam magam mellett, aki felvonta a szemöldökét, miközben láttam, hogy jól szórakozik rajtam.

– Gondoltad…?

– Hogy biztos irtó szórakoztató és szexi leszek, ha iszom – pislogtam rá ártatlan szemmel.

– Szórakoztató és szexi – ismételte el. A szája sarkában nevetés bujkált.

– Igen, itt volt az ideje, hogy végre te is láss engem, milyen, amikor nem a józan énem dominál.

Fanni felnevetett, és megfogta a kezem.

– Ó, szóval, van egy vakmerő éned, ami csak akkor mutatkozik, amikor részeg vagy – kacagott.

– Pontosan! – vigyorogtam én is. – De garantálom, hogy nem sűrűn villantom meg. Túl kínzó a mellékhatás.

– Hát, ha ez a helyzet, akkor sajnálom, hogy nem vettem videóra – ugratott Fanni.

– Bánhatod is. Eladhattad volna egy stand-up showműsornak! – feleltem, miközben lassan megnyugodtam, hogy nem haragszik, ezért a bűntudatom is kezdett elillanni.

Fanni mellém ült a kanapéra, én pedig a fejem az ölébe fektettem. Nem volt erőm nagy dologra, mielőtt a sötétségbe menekültem volna, ám miközben Fanni térdét szorongattam, elhatároztam, hogy vagy így, vagy úgy, de véget vetek ennek a kilátástalan helyzetnek.

MARCI

A mérleg két serpenyője

„Ha a mérleg egyik serpenyőjébe a szerelmet, a másikba az egész mindenséget tennénk, a szerelem úgy lenyomná a világot, mint ahogy a vihar elsöpri a szalmaszálat.”

(Eötvös József)

Másnap reggel teljesen más hangulatban ébredtem. Márk szavai visszhangzottak a fejemben.

„Fanni sem tud örökké szeretni valakit, aki csak sajnáltatja magát.”

Igaza van.

Az ágy másik fele már üres volt mellettem, csak Maszat dorombolt nyugtalanul, mintha ő is érezné, hogy valami nagy dolog vár rám. Fanni már elment dolgozni, de a kávéfőzőből terjengő illat még betöltötte a lakást. Bár minden porcikám visszahúzott volna az álmomba, ám a lüktető fejfájásom ellenére kényszerítettem magam, hogy megkezdjem a napot. Amikor már erőt vettem volna magamon, Maszat közelebb kucorodott, és hangosabb dorombolásra váltott.

– Nem könnyíted meg nekem – cirógattam a buksiját, és próbáltam ellenállni a puha szőrgombócnak. Amikor végre sikerült kikászálódnom, a laptopomhoz siettem. A lábam mintha ólomból lett volna: minden lépésnél kényszerítenem kellett magam a következőre.

Felnyitottam a gépet, végigfutottam a bekategorizált álláshirdetéseket, és rányomtam a legjobbra értékeltre. A szívem hevesen vert, mert mintha minden kattintás a jövőmről szólt volna. Ezután megnyitottam a napokban érkező leveleimet is, amelyek Olaszországból, az egykori főnökömtől érkeztek. Nem szóltam róla Fanninak, nem akartam terhelni, hisz eddig szóba sem került, hogy akár el is költözhetnénk, de tudtam, ha tényleg tisztán akarjuk látni a jövőnket, ezt a lehetőséget is érdemes figyelembe venni. Nagy levegőt vettem, és kinyomtattam a leveleket.

Az asztalra fektettem őket. Két utat választhattam, és mindkettő teljesen más életet ígért. Dönthettem Szentendre, a megszokott, a biztos, a lassú, de kiszámítható változás lehetősége mellett. Vagy itt volt Olaszország, egy ismeretlen világ új emberekkel, új kockázattal, viszont mesésen magas fizetéssel, ami már elég lehetett volna ahhoz, hogy új életet kezdjünk. Ám valójában mindkettőben ott rejlett a bizonytalanság.

A szívem zakatolt, a döntés nem volt könnyű. Egy pillanatig a világ elcsendesedett körülöttem. Csak én voltam, és a két lehetőség. És tudtam, az életünk sikere vagy kudarca egyetlen döntésen múlik. És abban is biztos lehettem, hogy nem én mondom ki majd a végső szót. Fannival együtt kellett letennem a voksom, mert egyvalami halálbiztos volt: nélküle nincs értelme egyik útnak sem.

Már éppen megnyugodtam volna, amikor megcsörrent a telefonom. Anyám volt az.

Jaj, csak ne most!

A szemem forgattam, mégis fogadtam a hívást, mert ha nem teszem, még a végén beindítja a vészriadó láncot. Ilyenkor minden létező barátomat felhívja, hogy tudnak-e rólam valamit. Nagyon szerettem őt, de amikor mindent agyonaggódott, akkor gyakorlatilag megölte a hangulatot.

– Szervusz, kisfiam! Mi jót csinálsz éppen? – kérdezte feltűnő kedvességgel.

– Éppen nagy döntések előtt állok – köszörültem meg a torkom, amikor megszólalt a kapucsengő. – Várj egy pillanatot! Jött valaki – sétáltam a bejárathoz, és kinyitottam az ajtót.

– Meglepetés! – visított fel anyám.

Köpni-nyelni nem tudtam a megilletődöttségtől.

– Hogy… hogy kerülsz te ide? – dadogtam.

– Mostanában mindig lerázol. Sosem jó, amikor éppen a fiammal töltenék egy kis időt – került meg, és már bent is volt a lakásban. A tekintete körbejárt, majd megállapodott rajtam.

– Még mindig ebben az egérlyukban laktok? – húzta el a száját.

Kezdődik.

– Ez az egérlyuk, édesanyám, többet ér, mint a te lakásod. Nem tudod, milyen összegekbe kerül itt egy lakás.

– Jó, jó, már mondtad – legyintett, majd az asztalhoz sétált, és felemelte az egyik levelet. – Mivel foglalatoskodtál éppen?

– Azok ott személyes levelezések – nyúltam utánuk, de addigra már beleolvasott. Legalábbis erről árulkodott a megnyúlt ábrázata.

Pechemre a főnököm magyarul írt, hiszen perfektül beszélte a nyelvet.

– Te még mindig azon gondolkodsz, hogy esetleg Olaszországban dolgozz? Azt hittem, ez már lejárt lemez – rökönyödött meg.

– Én is, de a körülmények és a lehetőség mást diktál. Itthon, akárhogy kerestem, nem találtam a helyem, és kedvemre való munkát sem.

– Kedvedre valót… – horkant fel. – Túl nagyok az igényeid, édes fiam.

– Nem hinném, hogy gond, ha az ember többre vágyik. Ezért gondolkodom határok nélkül – förmedtem rá.

– És Fanni tud erről?

A hangneme támadóra váltott.

– Erről még nem beszéltem vele – sóhajtottam fel.

– Hát, remélem, hogy nem megy bele. Nem értem, miért nem tudsz te nyugton maradni. Apádnak és a húgodnak is teljesen megfelel ez az ország.

– Apámnak talán, mert ő mindig attól boldog, ha te azt kéred, legyen az. A húgomnak meg azért mindegy, mert még nem próbált mást – vágtam vissza élesebben, mint szerettem volna.

Anyám arca eltorzult, a szája remegni kezdett, mintha egyszerre fojtaná magába a szitkot és a sírást. Egy lépéssel közelebb jött, én pedig ösztönösen hátráltam.

– Ne beszélj így! – csattant fel. – Mindig csak magadra gondolsz. Tudod te, mit jelent egy anyának, ha a fia elmegy? Ha elhagyja őt?

– Ne túlozz! Nem hagylak el, anya. Csak elköltözöm. Az nem ugyanaz – forgattam a szemem látványosan.

– De, igenis ugyanaz! – csapott az asztalra. – Olaszország a világ másik fele! Ráadásul Szicília! Mintha nem lenne elég nagy ez az ország neked! Mintha mi nem lennénk elég jók!

A hangja hisztérikussá vált, magas volt, és éles. Minden egyes szavával belém mart. És láttam rajta azt a bizonyos elszántságot is, ami olyan ismerősen hatott.

Most fogja bevetni a nehéztüzérséget, amivel általában sakkban tart mindenkit.

– Ide tartozol – folytatta. – Itt van az otthonod. Itt van a családod. Mit képzelsz, csak úgy elsétálhatsz?

– Nem vagyok lekötözve – mondtam halkan, de keményen. – És nem vagyok a tulajdonod sem.

– Hogy beszélsz te velem? – fakadt ki. – Én mindent feláldoztam érted. Értetek.

– Tudom – vágtam rá azonnal, de elöntött a harag. – Látod, pont ettől a viselkedéstől fulladok meg.

A szeme megtelt könnyel, az arca vörös lett.

– És velünk később mi lesz, Marci? – zokogta. – Ki fog ránk nézni? Kinek szólok majd, ha bajom lesz? Egyedül maradok.

Ott álltam vele szemben, egyszerre akartam átölelni és elfutni.

– Nem dőlök be ennek – ráztam meg a fejem, inkább magamat győzködve. – Ez nem rólad szól, hanem rólam. Az életemről.

– De mi a családod vagyunk. Rólunk is szól – hullatta a könnyeit. – Egy anya élete mindig a gyerekeihez van kötve.

Ugyanezt a jelenetet egyszer már végigcsinálta, amikor elvállaltam az olaszországi melót. Hosszú hónapokba telt, mire lehiggadt és beletörődött a döntésembe. Most minden kezdődik elölről.

A kezem ökölbe szorult. Éreztem, ahogy a bűntudat rátekeredik a gyomromra, mint egy kötél, de alatta ott lüktetett valami más is: a düh, a vágy, hogy végre levegőt kapjak.

Nagy árat fizetek, ha maradok. Mindennap egy darabot magamból. De nem menekülni akarok, csak élni. És igen, félek, de ugyanakkor bűntudatom is van. Ám ha maradok, elveszítem magam. Ez nem igazságos.

Mégis, akármennyire igyekeztem, nem jutottam közelebb a helyes döntéshez.

{1} Fanni és Marci megismerkedésének történetét a szerző Sorsdöntő pillanat című regényében olvashatod.

{2} Szentendre leglátványosabb eseménye.

{3} Jelentése: viszontlátásra.