Catherine Hokin

Berlin
angyalai

Kossuth Kiadó

Tartalom

PROLÓGUS

Első rész

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Második rész

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Harmadik rész

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

EPILÓGUS

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

Shiralee-nek,
a legjobb vezérszurkolónak,
akit bárki kívánhat magának

PROLÓGUS

1941. december 24.

Miért ajándékozta neki ezt a rajzot? Miért ajándékozta meg egyáltalán? És egyébként is, miért van itt? A határidőnaplója szerint még legalább egy hétig a keleti fronton kellett volna maradnia.

Magda képtelen volt összpontosítani, a gondolatait mindenféle listák foglalták le. Annyira óvatos volt, visszatett a helyére minden levelet és iratot, melybe a férfi távollétében lehetősége volt bepillantani – pedig nem számított visszatértére. Módszeres volt, és mindig elővigyázatos; soha nem feltételezte, hogy biztonságban van. Akkor miért ver most mégis ennyire a szíve?

Egy hirtelen köhintés – a mély vakkantás, amiről tudta, hogy jelzés – térítette őt vissza a szobába. Walther. Magda elkapta pillantását és a rövid bólintást, amely azt üzente: mosolyogj, és húzd ki magad.

Egy pillanattal később észrevette, hogy Elsát is figyelmeztették, és tekintete most apjáét követte, majd száját elhúzva konstatálta, hol állapodott meg a pillantás. Elsa olyan volt, mint egy sólyom: mindent látott, főleg, ha az a minden kapcsolatban állt Magdával. Magda tudta, hogy barátságosabb viszonyba kellene kerülnie a lánnyal. A kérdés csak az volt, hogyan.

– Fräulein Aderbach, nézzen a fényképezőgépbe, és tartsa a keretet mozdulatlanul!

Magda visszakapta tekintetét a fotográfusra, és felöltötte legszebb mosolyát. Csak amikor a férfi végzett alanyainak át- meg átcsoportosításával, akkor nyílt alkalma rendesen szemügyre venni a rajzot. Egy házat ábrázoló tollrajz volt, a felső sarokban tekercs formájú kis aranykerettel, amelyben az ő neve állt. Magdának fogalma sem volt, mit jelenthet a rajz, vagy hogy miért tartottak a két oldalán álló férfiak hasonló képeket. Felettese, Heinrich Himmler, az SS birodalmi vezetője magyarázat nélkül osztotta ki ajándékait alárendeltjei között.

Magda visszakényszerítette figyelmét Himmlerre, aki hírnevéhez méltón ismét hosszú szónoklatba kezdett. Beszéde első része egyórásra húzódott; könnyen meglehet, hogy a második is ugyanilyen hosszú lesz. A különleges ceremóniák, amelyeket Himmler azért rendezett, hogy kifejezze tiszteletét hőn szeretett SS-e iránt, olyan menetrend szerint zajlottak, melyet csak ő ismert, és olyan rituálékat követtek, melyek visszanyúltak Németország lovagokkal és hódításokkal teli múltjáig. Magda nem tudta, hogy az aznapi jul-ünnepségnek – Himmler egész „családjának” megtiltotta, hogy karácsonynak nevezzék – hasonlóan történelmi gyökerei voltak-e, de kétségkívül hátborzongató volt.

Himmler villáját a grunewaldi Hagenstraßén, Nagy-Berlin egy gazdagok lakta külvárosi kerületében, amely az azt körülölelő erdőről kapta a nevét, Magda mindig jóval hűvösebbnek érezte, mint amilyennek az elegáns belső terei alapján tűnt. Ezen az estén pedig különösen zord volt. Himmler elhagyta az ünnep nevét, csakúgy, mint minden mást, ami összefüggésben állt vele. Nem volt gömbökkel teleaggatott fa, nem terjengett mézeskalácsillat, és nem szóltak énekek sem. Himmler arra utasította vendégeit, hogy csendben lépjenek a faburkolatos fogadóterembe, majd olyan sűrű sötétségben hagyta őket, hogy Magda még a saját kezét is alig látta. Mire a gondosan megrendezett színjáték kezdetét vette – egy hangos gongütéssel, melynek morajába egész teste beleborzongott –, szinte tapintható volt a teremben a feszültség.

Ahogy a gongütés elhalkult, kigyúlt egy kandeláber. A fény feltűnését mormogás kísérte, de túl halk volt ahhoz, hogy Magda kivehesse az egyes szavakat. Amikor ismét megszólalt a gong, újabb gyertyák gyulladtak ki. A mormogás ezúttal szavakká rendeződött, pedig Magda épp az ellenkezőjét kívánta.

Ragyogjon fel fénye, és a miénk is! Ragyogjon fel fénye, és a miénk is!

A kántálás folytatódott, kikúszott az árnyékból a terem közepe felé. Amikor a gyertyák harmadik csoportja is lángra lobbant, Magda meglátta őket. A férfiak, akik fekete SS-egyenruhájukban kísértetnek látszottak, énekbe kezdtek, amelyet feleségeik és gyerekeik visszhangoztak utánuk. Hamarosan annyi gyertya lángolt, hogy a szoba aranyszínben izzott. Néhány vendég feltűnés nélkül lazított egy kicsit ingnyakán. Velük ellentétben Magdán velőig hatoló hideg futott át. Éppen távolodott volna, amikor Himmler tíz „legértékesebb és legmegbízhatóbb szolgálóját” szólította, köztük őt is.

Walther ismét köhintett. Magda újra összpontosította figyelmét. Himmler tovább beszélt, hangja, amit lakájai dallamosnak mondtak, monoton zümmögéssé merevedett.

– A házak, amelyeknek képét kezükben tartják, az új otthonuk. Becsüljék meg, mert a szimbólumai mindannak, amivé ez az ország hamarosan válik majd. Mindegyik ház zsidóké volt egykor. És mindegyik megtisztult azáltal, hogy mi elvettük tőlük. Ezek az utcák nincsenek többé beszennyezve, Berlin e gyönyörű szeglete visszatért hozzánk. Éppúgy, ahogy Németország is vissza fog térni, városról városra, mezőről mezőre, ahogy a fény – a Führer fénye – beragyogja szívünket és szorgos kezeinket.

Elhallgatott. Rövid szünet után felhangzott a taps, amelyet, ahogy Magda is tudta, Walther indított útjára.

Himmler meghajolt és előrelépett, mesterkélten ragyogva „szerencsés híveire”.

„Meg kell köszönnöm neki. Az egekig kell magasztalnom őt, másképp megsértődik, és akkor nekem befellegzett.”

Magda tudta, mit kell tennie, de gondolatait lefoglalták az előbb hallott kifejezések: „megtisztult” és „beszennyezett”. Amikor szóra nyitotta a száját, az ellenállt az együttműködésnek.

– Nem fogadhatom el. Nem lehet…

– Fogadja csak el.

Walther mellette állt, keze vállára nehezedett. Magda tudta, hogy megnyugtatásként tette oda, de úgy érezte, mintha a kéz leszorítaná őt.

– És tekintve, hogy az én titkárnőm volt, mielőtt a Reichsführeré lett volna, én is köszönettel tartozom. Ez az ajándék mindkettőnk számára megtiszteltetés, nem igaz, Magda kedves?

Magda valahogy mégis megtalálta a megfelelő szavakat. Himmler zsebre vágta a lány hálálkodását, majd továbblépett, hogy újabb ragyogó tekintetek fényében sütkérezzen.

Magda teste megmerevedett.

– Megbízik magában. Itt a bizonyíték. Megcsinálta, Magda, ott van, ahol lennie kell. Büszke lehet magára.

Walther szavai hallatára, melyeket a férfi úgy súgott oda, hogy közben tovább kormányozta Himmlert, Magda éppen olyan bénultságot érzett, mint kezének nyomására.

„Büszke?”

Körbenézett a teremben. A vendégek elvegyültek egymással, gyémánt fülbevalók és ezüst váll-lapok villództak. Tudta, hogy Walthernek igaza van – hogy jól végezte a munkáját, és biztosította Himmlert lojalitásáról –, de az eredmény elviselhetetlen volt. A finoman sminkelt nők, akik egyenruhás férjüknek hízelegtek, undort keltettek benne. A győzelem illata, melyet magukon viseltek, felfordította a gyomrát.

„Olyan tökéletesen játszottuk a szerepünket, hogy elhitték, olyanok vagyunk, mint ők.”

A könnyek, amelyeket nem mert útjára engedni, marták a szemét.

„Mi lesz, ha senki nem hiszi el, hogy mégsem vagyunk olyanok?”

Első rész

Első fejezet

Nina, 1975. október

Dédanyja, Hertha Aderbach temetésének napján a hétéves Nina Dahlke sok mindent élt át először életében.

Először járt temetőben, és nem telt sok időbe rájönnie, hogy nem szeretné megismételni a látogatást. Először utazott családi autóban. Először látta testközelből a falat, amely elválasztotta otthonát, Kelet-Berlint a számára ismeretlen Nyugat-Berlintől. És életében először látta Magdát, rendíthetetlen nyugalmú nagyanyját nemhogy bizonytalannak – ami már magában is elég szokatlan lett volna –, hanem mélyen és félreérthetetlenül rémültnek.

A nap az autóval kezdődött, pontosabban szülei gyerekes izgalmával, ami új szerzeményük okán napok óta eltöltötte őket, s amit még a temetés sem tudott elhalványítani. Ellentétben szüleivel, Ninát egyáltalán nem érdekelte az autó. Számára a ládaformájú, barna Trabanttal kapcsolatban az egyetlen említésre méltó dolog annak szüleire gyakorolt hatása volt. Ha ismerte volna ezt a szót, azt hitte volna, becsíptek. A három nap alatt, amióta a birtokában volt, apja, Holger kétszer suvickolta fényesre a kocsit az orrától a faráig. Amikor beszálltak a műanyagszagú járgányba, hogy a temetőbe induljanak, Nina általában kimért anyja, Britta remegő izgalommal simított végig a tetőn.

– Öt évig vártunk rá, Nina! Öt év, hogy a lista elejére kerüljünk. El tudod képzelni?

Tekintve, hogy az autó pontosan ugyanolyan volt, mint a Kelet-Berlin utcáin pöfögő összes többi Trabant, Ninának nehezére esett elképzelni a hosszú várakozást. A kérdés viszont összezavarta. Szülei korábban sosem kérték tőle, hogy használja képzelőerejét; általában éppen azért könyörögtek, hogy ne tegye. A Német Demokratikus Köztársaság elvhű polgárai – amivé Britta és Holger Dahlke eltökélten válni törekedtek, és remélték, hogy Nina is azzá válik – józan emberek voltak. Az elvhű polgárok, ahogy arra anyja újra és újra emlékeztette, nem engedték szabadon fantáziájukat, minthogy annak semmi gyakorlati haszna nincsen. A tanítónője is ezt mondta, miközben visszaadta Nina legutóbbi házi feladatát, amely kétségkívül több varázslatos elemmel volt tele, mint amennyi „A gyár jó gyermeke” című fogalmazástól elvárható lett volna, ezért csak úgy hemzsegett a piros javításoktól. Amennyire Nina meg tudta ítélni, és ahogy Frau Maiernek el is magyarázta, amikor gondosan elkészített fogalmazásán meglátta az odavetett kettest, számára az elvhű polgár kifejezés valójában száraz és unalmas embert jelentett.

Az emlék, ahogy Frau Maier pufók arca barátságosból rosszallóvá fordul, kellemetlen érzést keltett Ninában. Csakúgy, mint az iskolaigazgató irodájában eltöltött időé. Herr Huber dühösen hívatta be Nina szüleit, hogy megmagyarázzák, miért nevelik úgy a gyermeküket, hogy azt higgye, joga van megkérdőjelezni a tekintélyt. Hogyan hibázhatták el ennyire leányuk nevelését? Végül közösen mentegetődző, önbíráló, bocsánatkérő levelet kellett írniuk az iskola részére. Az utasítást Ninának nehezére esett megértenie, hiszen a „bűntényt” egyedül követte el.

– Így megy ez, Nina. Mindenki felelős a környezetében mindenkiért. Ami azt jelenti, hogy vannak gondolatok, melyeket jobb megtartani magunknak ahelyett, hogy azonnal kikotyogunk mindent, ami az eszünkbe ötlik. Nem könnyű eltitkolni, hogy ki vagyunk, Nina, ezt pontosan tudom. De higgy nekem, néha ez a legbiztonságosabb.

Magda nagyi ezzel a tanáccsal szárította fel Nina könnyeit, Nina pedig nem vallotta be, mennyire csalódottá tette a válasz. Habár nem értett mindent, amit Magda mondott, tudta, hogy az nagyon messze van anyja összeszorított szájjal elmormogott „tanulj meg csendben maradni, mégpedig gyorsan, mielőtt mindent tönkreteszel”-jétől.

Amikor párás tekintettel nagyanyja ölébe bújt, Nina védelmet várt Magdától. Hogy úgy masírozhasson be az iskolába az összepirosozott házi feladatot lobogtatva, mintha az is a skarlátszínű zászlók egyike lenne, melyek az épületet díszítették, és követelhessen ötös osztályzatot, ahogy azt valójában megérdemelte volna. Végtére is Magda volt az, aki megismertette vele a tündérmeséket, tele hercegnőkkel, átkokkal és varázslatos lényekkel, s ezt próbálta utánozni maga is. Ráadásul nagyanyja mindig kitartott amellett, hogy mindenkit igazságos bánásmód illet meg; ez volt egyik kedvenc mondata. Márpedig Nina legjobb fogalmazásának pirosba borítása kétségkívül nem volt igazságos.

Már éppen könyörgőre fogta volna, amikor hirtelen Ninába nyilallt, hogy annak idején talán nagyanyjának sem volt illő ilyen történeteket olvasnia. Hogy Magda bajba kerülhetne, ha Nina bevallaná, hogy tőle hallotta a meséket. Ám Ninának nehezére esett elképzelnie, hogy Huber iskolaigazgató elvtárs olyan tiszteletre méltó személytől követeljen önbíráló levelet, amilyen a nagyanyja.

Nyugdíjba vonulásáig Magdának olyan munkája volt, amelyet Nina nem ismert pontosan, de azt tudta, hogy fontos beosztásról van szó, mert mindenkitől ezt hallotta. És továbbra is tagja volt több olyan bizott ságnak, amelyek neve Nina szerint roppant unalmasan csengett. Sőt, valami hőstettet is végbe vitt a háborúban, habár maga a háború – és minden, aminek köze volt hozzá, beleértve Nina soha nem emlegetett nagyapjának halálát – Magda életének olyan időszaka volt, amiről sosem volt hajlandó beszélni. Nina anyja tanár volt, apja pedig egy irodában dolgozott – ezek szintén tiszteletre méltó foglalkozások voltak, mégis sikerült az igazgatónak rakoncátlan gyerekekké alacsonyítania őket. Ezért hát vita helyett Nina kipróbálta azt, amit mindenki a figyelmébe ajánlott: tartotta a száját. Nem ment könnyen.

– Ne feledd, Nina, ez a hely nem gyerekeknek való. Nem tudom, mit gondolt anyám, amikor megengedte, hogy velünk tarts, de ez az ő felelőssége. Mindenesetre ma nem fogsz rosszalkodni!

Britta velős figyelmeztetése betolakodott Nina elkalandozó gondolatai közé, miközben az autó kissé rángatózva közeledett a friedrichsfeldei temető felé. Ha a lányára nézett volna, míg áthaladtak a keskeny kapun, Britta tudta volna, hogy a figyelmeztetés szükségtelen volt. Nina a kopasz, élettelen fákat és a málladozó, esőverte szobrokat bámulta az ablakon keresztül, és hirtelen nagyon kicsinek érezte magát. Azt kívánta, bár azokra hallgatott volna, akik – az anyját is beleértve – azt mondták, túl kicsi még egy temetéshez, de ő ehelyett Magdának könyörgött, hogy elmehessen.

Mindenki a „méltó búcsú” fontosságát emlegette, és hogy milyen vigasztalón is tud az hatni. De a temetőben semmi nem volt vigasztaló. A szürkülő fogakként meredező sírkövek látványa feldúlta őt, ahogy a gödör melletti földkupac nyirkos szaga is. A koporsó nagyon kicsinek tűnt ahhoz, hogy nagyszívű dédnagyanyját magába zárja. Amikor a földbe eresztették, Nina szúrós gyapjúkabátja zsebébe mélyesztette remegő kezeit, és összeszorította szemét. Amikor meghallotta az első rögök koppanását, térdei elgyengültek.

– Nagyon bátor volt, de most már elég, Holger. Vidd haza őt, mi még itt maradunk egy ideig. Vagy vidd el őt kocsikázni az új autónkkal. Mutasd meg neki Berlint.

Nina boldogan vetette alá magát nagyanyja halk közbeavatkozásának. Holger pedig boldog volt anyósa ajánlatától, és a temető kijárata felé terelte családját. Nina pillanatokon belül ismét az autóban találta magát, összekuporodva a babájával, amelyről azt kívánta, bár ne hagyta volna a hátsó ülésen a temetés idejére. Eközben szülei utcaneveket és tájékozódási pontokat soroltak, és megpróbálták kigondolni az útvonalat. Ninának mindegy volt, merre mennek, csak a temetőtől kerüljenek távol.

Azonban hamarosan nyilvánvalóvá vált, hogy autóvezetőként szülei egyike sem ismerte úgy a várost, ahogy azt gondolta magáról. Az esküvői tortákra emlékeztető házak a Karl-Marx-Alleen Holger magabiztos ígérete ellenére nem az Alexanderplatzhoz vezették őket, ahol a tűformájú tévétorony volt található. Az Unter den Linden tágas, fákkal körülölelt sétánya helyett, amelyet Britta szerint Nina élvezett volna, a Trabant egyre szűkebb, szürke utcák labirintusában kanyargott. Semmi, amit az ablak túloldalán látott, nem különbözött eléggé az oberschöneweidei otthonuk környékén található utcáktól ahhoz, hogy megragadja Nina figyelmét. A kerület, ahol jártak, még unalmasabb volt – ahol lakott, ott legalább voltak szép parkok, és a folyót is egy rövid séta választotta csak el a házuktól. Nina már nem képzelgett történetekről, amelyeket az iskolában elmesélhet. Fáradt volt, és enyhe rosszullétet érzett az autó folyamatos rázkódásától. Lehunyta szemét, szülei pedig tovább civakodtak. Aztán Britta zsémbelése jajveszékelésbe fordult.

– Hová hoztál minket? Te jó ég, ez egy őrház! Egy ellenőrző pont! Megőrültél?

Nina szeme felpattant. A kocsi hátsó ablaka nem volt nyitható, de arcát olyan közel szorította az üveghez, amennyire csak tudta, és kibámult. Az utcát egy betontömb torlaszolta el, olyan ütött-kopott volt, hogy a piros-fehér sorompó természetellenesen világosnak hatott előtte.

– Mi ez? Ez a fal?

Britta hirtelen hátrafordult, és úgy húzta el Ninát az ablaktól, mintha az papírból lenne.

– Ne nevezd így, főleg, ha nem tudod, ki hallja. Azt akarod, hogy letartóztassanak?

Egyik kezét Nina mellkasán tartotta, a másikkal pedig Holger karjába bokszolt.

– Ne üldögélj itt! Fordulj meg, vagy tolass hátra!

Holger megpróbálta, de lábai túl nehezek voltak, és a sebességváltó recsegett. Amikor ismét megpróbálta, az őrbódé ajtaja kicsapódott, és két katona közeledett futva. Fegyverüket felemelték és a Trabantra szegezték.

– Állítsd le a motort! Biztos azt gondolják, hogy menekülni próbálunk.

Britta éles sikolya betöltötte a kocsi egész terét. Nina a fülére tapasztotta kezét. Az olajosan fénylő puskák egyre közeledtek, feketén és igézően.

– Mama, ezt meg hogy érted? Honnan menekülni? És miért tartóztatnának le?

Nina anyja nem hallotta, vagy nem akarta meghallani őt.

A katonák oldalról közelítettek az autó felé, majd öklükkel verni kezdték az első ablakokat.

– Kérlek, papa, ne nyisd ki!

De Holgernek nem volt elég ideje, hogy észlelje lánya könnyeit; az egyik fegyveres őr már félig kirángatta az ülésről.

Britta ismét hátrafordult Ninához. Az imént még sápadt arca vörösbe borult, ajkai pedig elfehéredtek. Vonásai teljesen eltorzultak.

– Szállj ki Nina, mielőtt ők szállítanak ki. Bármit kérdeznek, válaszolj. És az isten szerelmére, ne nevezd az építményt annak, aminek nevezted. Emlékezz a hivatalos nevére!

Nina kimászott anyja mögül a hátsó ülésről, csillogó barna cipőjével a macskakövön csoszogva.

Az egyik katona a járdára intette őt.

Fasisztaellenes Védősánc. Csak a nyugatiak nevezik Falnak.

Védősánc; ez volt a név, amelyet Britta szeretett volna, hogy használjon. A nevet, amelyet már az iskola legelső napján Nina fejébe vertek.

Amikor a katonák vallatni kezdték szüleit, Nina további olyan dolgok után kezdett kutakodni a fejében, amelyeket meg kellett tanulnia és fel kellett mondania feleléskor és a dolgozatokban. Reszketett, hogy hibát követhet el, és még nagyobb bajba keverheti a szüleit, amilyenben egyébként is vannak.

1961 – ebben az évben építették. Azért, hogy megvédje az NDK-t, a határokon kívül tartva a kapitalistákat és a bűnözőket a gonosz másik oldalról. Mit is hangoztatott mindig Herr Huber azokban a véget nem érő tanévnyitó beszédekben? Nina az emlékeiben kutatott, próbálva kihallani az igazgató hangját a fejében zubogó vér mögül. „Nem szabad közel merészkednünk hozzá.” Ezt mondta. „Nehogy túl közel kerüljünk a nyugatiakhoz, és megkísértsenek minket. Szörnyű dolgok történnének, ha nem lenne ott.” Most már maga előtt látta az igazgatót, hangja úgy dübörgött a fejében, mint az iskola tornatermében.

– A Nyugat nem tiszteli az életformánkat, irigyek kiváló dolgozóinkra, és ha tudnák, elragadnák őket tőlünk. És ami még rosszabb, sokkal rosszabb, hogy a védősánc nélkül a Nyugat háborút indítana ellenünk, amely szörnyű szenvedések okozója lenne. De kormányunk túlságosan is szeret minket ahhoz, hogy végignézze ezt, így hát megvédelmez minket. Mi pedig szeretjük a kormányunkat, nem igaz?

Nina mindig igent kiáltott, ahogy mindenki más is, habár nem igazán tudta, mit értett az igazgató háború és szenvedés alatt, és azt sem tudta, hogy lehetne valami olyan arctalan dolgot szeretni, amilyen a kormány. A kezét sem tette többé fel, hogy rákérdezzen a dologra, mert Frau Maier azt mondta, hogy nincs helye a kérdéseknek, nincs rájuk szükség, és hogy csak a rossz gyerekek akadékoskodnak. Ahelyett, hogy zavarodottságát megosztotta volna környezetével, Nina azt tette, amit mindenki más is tett: egyetértett abban, hogy szerencsésnek mondhatja magát, amiért egy olyan országban él, amely komolyan törődik állampolgáraival. Ennek ellenére nehezére esett szerencsésnek éreznie magát most, mikor fegyverüket lóbáló katonák üvöltöztek a szüleivel, és azzal fenyegettek, hogy elviszik őket.