„Egy gyerek maga az ártatlanság, a tisztaság:

nem lehet ellenfele senkinek sem.”

Anna Erelle

Julia RedHood

LYRA

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Ceglédi Jánosné

Szöveg, borító © Ceglédi Jánosné

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

www.juliaredhood.webnode.hu

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-963-634-091-9

Ágenda Kiadó

Debrecen

2024

ELSŐ FEJEZET

Az élet ára

A lepusztult árvaház omladozó teraszán ültem és figyeltem, ahogy a többi gyerek szaladgál az udvaron azon a forró nyári délutánon. Arra gondoltam, hogy esetleg játszhatnék velük, azonban tizennégy éves létemre talán túl gyerekes dolog lett volna labdát dobálni. Szerettem a kisebbekkel együtt lenni, mert felvidítottak, viszont mégsem mentem oda. Egy régi fényképezőgépet kaptam a születésnapomra tavaly. Kicsi, kocka formájú kijelzőjén megjelenő képeket nézegettem, előző héten készítettem azokat a tónál, ahol kirándultunk. Hallgattam, ahogy mások nevetnek, közben izgatottan izzadt a tenyerem, majdnem elejtettem a gépet is, amikor csinálni akartam néhány fotót. Nem kellett volna félnem, de amióta az eszemet tudtam, ebben az intézetben éltem, és ez a nap volt az utolsó.

– Rachel!

Megrezzentem ijedtemben, és hirtelen ideges melegség öntött el, ahogy a nőre pillantottam, aki az ajtóban állt mosolyogva. Arra kért, hogy keressek valami szép holmit, amibe átöltözök. Egy könnyű anyagú, sárga ruhát választottam, hozzá kényelmes szandált. Hajcsatokat tettem hullámos, fülem alá érő vörös hajamba. Körbevezettem a tekintetem a helyiségben, és a szívem máris sajogni kezdett. Eszembe jutott, hogy sose látom viszont a fakeretes, egyszerű ágyakat, nem beszélgetünk késő estig a többi lánnyal fiúkról. Nem vesszük fel a sokat hordott szoknyáinkat és blúzainkat, és nem játszuk el, hogy divatbemutatón szerepelünk. Nagyon szívesen fotóztam volna modelleket és hírességeket, ha felnövök, újságíró, riporter akartam lenni. Ez persze csak egy árva lány soha el nem érhető vágya volt, aki a tisztaságszagú hálószobában ábrándozik erről esténként, miközben még négyen alszanak mellette. Mégis, annyira megszoktam már ezt a helyet; az étkezéseket a tágas és zajos étkezőben, a kopott gardrób érintését, ami akkor is úgy hatott az ujjaim hegyének, mintha poros volna, amikor bezártam. Nem volt semmi se koszos, inkább csak karcolásokkal teli, és a rengeteg használattól durva felületű. Amióta léteztek emlékeim, ennek az épületnek keskeny ablakain át fürkésztem a világot, azt, ahová végre kiléphettem, azonban borzasztó magány és honvágy kínzott, amint lassú, szinte remegő lépteimmel kimerészkedtem a hosszú folyosóra. Senki se volt ott, csupán a csend. A krémszínű fal és a barna ajtók sora köszönt el tőlem, miközben elsétáltam a lépcsőig.

Nemrég érkezett egy telefonhívás. Az anyám, akivel még sose találkoztam, úgy döntött, hogy elvisz innen. Azon tűnődtem, vajon hogy néz ki és milyen a modora. Lehet az ő haja is vörös, az arca szeplős, a bőre pedig ugyanolyan hófehér, mint az enyém. Viszont megeshet, hogy egyáltalán nem hasonlítok rá, mogorva és egy szörnyű helyen lakik, ahol még kert sincs, sem udvar, csak szürke szobák egy szürke lakásban. Bár ez nem számított, ha már eljön értem, de sok dolgot tisztáznom kellett vele, elsősorban azt, hogy milyen oknál fogva hagyott el miután megszült. Nem véletlen, hogy kételkedtem benne. Az is érdekelt, miért várt ilyen hosszú ideig arra, hogy magához költöztessen, meg az is, hogy minek neki egy kamasz? Nem szívesen tűntem hálátlannak, de miközben az egyik gyermekgondozóval ácsorogtunk a nagy vaskapu előtt a tikkasztó hőségben, és az anyám késett, már a honvággyal együtt gyanakvást éreztem. Végigfutott az agyamon egy aggasztó és jócskán lehangoló mondat: ha igazán érdekelném, akkor már rég itt lenne.

Egy barna jármű parkolt le a bokrok szegélyezte járda mentén. Kockaalakú orra azokra a makettekre emlékeztetett, amik antik, értékes autókat ábrázolnak, és rengeteg gyűjtő odavan értük. Az egyik elsőkerék felcsúszott az útpadkára. Innen már sejtettem, hogy a sofőr nem túl ügyes, vagy esetleg siet, mivel alig lassított le mielőtt megállt. Összeráncoltam a homlokom, és ökölbe szorítottam az ujjaim, megpillantva a sovány nőt kiszállni. Sose hittem volna, hogy egy anya hordhat ilyen rövid szoknyát, és nem szégyelli, ha az összes mozdulatánál feljebb csúszik.

Nem telt el úgy nap, hogy ne képzeltem volna el őt. Általában úgy jelent meg lelki szemeim előtt, mint egy idősebb változatom. Hát, az volt... De azért én legalább addig félretettem volna a mélyen dekoltált blúzt, amíg elmegyek a lányomért. Azt hiszem, haragudtam rá, emiatt járták be az agyamat ezek a lenéző gondolatok. Mégis, eltöltött az öröm, amikor levette a napszemüveget, és mosolyra húzódott piros rúzzsal kikent szája. Semmit se tudtam szólni, és arra eszméltem, hogy a kezem nincs ökölbe szorítva. Egy gyönyörű nő jött értem, akinek kedvességet sugárzó arca azonnal meglágyította a félelemtől és haragtól megszilárdult szívem. Előbújt belőlem a kislány, aki megérezve az anyja finom, édes parfümillatát szinte elszédült.

– Szia. Képzeld, én is Rachel vagyok! Rachel Green, mint te – mondta.

A szívem újra kezdett megkeményedni, és próbáltam alig lélegezni, hogy ne csábuljak el megint.

– Én Rachel Lynn Green vagyok – helyesbítettem.

– Igaz – bólintott, ám nem titkolhatta el a zavartságát.

A középső nevem új volt neki. Felébredt a lelkemben egy különös, nyomasztó érzés; egy harc a kislány és a kamasz között. Az egyikük bármire hajlandó lett volna egy anyai ölelésért, amíg a másik a hibát kereste ebben az egészben, és a nőben is, akinek beült az autójába.

A belső visszapillantó tükörre akasztott medveformájú figura ide-oda himbálózott. Egy ridikült vettem észre a hátsóülésen; fényes feketét ezüst csatokkal a tetején. Az anyám jómódúnak tűnt, vékony aranylánc csillogott a nyakában. Szégyelltem szegényes ruhámat, ezért nem szólaltam meg. A házak gyorsan fogytak, a rengeteg kanyar után már nem tudtam, hogy hol vagyunk. A mamám rágyújtott egy szál cigarettára, nem beszélt, amíg szívta. A kellemes autóillatot füstszag fedte el, ami csípte az orrom. Nem tetszett, és a félig lehúzott ablak felé fordultam. A forró levegő minden bizonnyal fullasztott volna, de olyan sebességgel hajtottunk, hogy a besüvítő széltől libegett a frufrum és könny futott a szemembe. A mama kidobta az ablakon a cigarettát, miután az elfogyott.

– Biztos kíváncsi vagy arra, hogy miért kerültél intézetbe – a hangja közönyössé vált, és már halványan se mosolyodott el, nem úgy, mint a kapu előtt. – Nos, nem alakultak valami jól a dolgaim akkoriban. Amikor születtél, csupán két évvel voltam idősebb nálad.

– Tizenhat voltál?

– Annyi. Az alkoholista apám nevelt. Sajnálom.

Nehezen hittem neki. Nagyot sóhajtottam, majd azt feleltem: semmi baj. De egy sejtelmes suttogás a fejemben azt mondta, hogy ez egy olcsó kifogás. Ismét megszólalt bennem az a valaki is, aki őrülten vágyott Rachel ölelésére, viszont végignézve az autót vezető idegen nőn csak összezavarodtam. Folyton bántott a tudat, hogy nincs senki, akihez kötődhetnék, egyszál magam vagyok. Akkor közel került hozzám ő, akihez örök kapocs köt, viszont fájdalmasan kínzott a tény, hogy fogalmam sincs, kicsoda.

Mire az alacsony házhoz értünk súlyosnak éreztem a testem, talán a sokáig tartó üléstől, és mert elzsibbadt a lábam. Ám az is lehet, hogy az egyre erőteljesebb szomorúságomtól léptem át fáradtan a küszöböt. Sose hiányzott az anyám, vagyis nem hiányzott Rachel. Csupán egy elképzelt személyt kerestem, olyan volt, akár egy délibáb; halvány alakként vetült elém álmomban, és ha a két karomba zártam, azonnal eltűnt. Nem ismertem az igazi szeretetet, azonban vágytam rá, vakon tapogattam utána. A kicsi nappaliban állva is kutattam a tekintetemmel, hogy vajon itt rátalálok-e, viszont csak a kanapén gyűrődő bolyhos pokrócot, a néhol morzsás szőnyeget, és a szakadt reluxát láttam szembe az ablakon. Nem volt túl bizalomgerjesztő a szürke helyiség, bár alig számított volna, ha az anyám ahelyett, hogy azonnal átöltözni rohan, inkább körbevezet. Amíg egyedül hallgattam a falióra kattogását, beljebb merészkedtem és benéztem a konyhába, ahol koszos edények zsúfolódtak a pulton és a mosogatóban. A folyosó felől meghallottam Rachel lépteit, ezért felé fordultam:

– Biztos éhes vagy. Csinálok valamit – mondta, majd bekapcsolta a falra szerelt tévét.

Sültkrumplit ettünk, és egy buta mesecsatornát bámultunk. Nem szóltam arról, hogy én már rég kinőttem a meséket. Semmit se akartam mondani, mert azt vártam, hogy az anyám beszéljen. Nem szerette volna megosztani velem az érzéseit és a gondolatait, emiatt még nagyobbá vált köztünk a távolság. Az arcán stresszt és egy kis türelmetlenséget fedeztem fel. Folyton harapta a száját belül, bár úgy, hogy ne vegyem észre, de én akkor is észrevettem. Lassan rágta az ételt, és azt hittem, hogy nemsokára fújtat egyet az unalomtól. Ez a helyzet nem tetszett neki. De akkor miért vagyok itt?

Elment az étvágyam, viszont ettem, hogy ne bántsam meg őt. Törökülésben ültem a kanapén, és az ölemben tartott tányért lestem. Abban már biztos voltam, hogy nem szeretetből hozott ide, és emiatt a honvágy kínzóbbá vált. A saját anyám mellett úgy éreztem, hogy nemkívánatos személy vagyok.

Ahogy telt az idő, elkezdett belülről feszíteni a vágy, hogy az anyám végre szóljon hozzám. Száraz lett a szám a sós krumplitól, rettentő szomjúság tört rám, úgy éreztem, ha még egy falatot legyűrök a torkomon, akkor öklendezni fogok. Nyeltem inkább egy nagyot, aztán azt kérdeztem halkan:

– Nincs férjed, igaz?

– Dehogy van – legyintett

A mozdulat olyan volt, mintha nem csak a kérdést, engem is el szeretne söpörni az életéből.

– Sosem volt?

– Ez nem fontos. Inkább egyél.

Később rohanva pakolászott, én meg még mindig a díványról figyeltem mennyire igyekszik. Nem értettem, hogy miért siet. És vajon miért pont most fog bele? Nyilván nem miattam sepert és mosott fel. Eddig bírta a koszt és a mosatlan edények áporodott szagát?

Rossz kijelenteni, hogy nem kedveltem az anyám. Persze, mit várunk egy árvától? Nem ilyennek képzeltem őt szomorú éjszakákon, amikor a többiek szuszogva aludtak a holdfénnyel megvilágított szobában. Visszaemlékezve erre összehúztam magam, és inkább a földet néztem egy darabig. Keserű magány uralkodott el rajtam, már akkor sem tudtam volta beszélni, ha Rachel megszólítana. El akartam menekülni a közeléből, ezért felemeltem a tekintetem, és a bejárati ajtóra szegeztem. Azt kívántam, hogy bárcsak kifuthatnék rajta, bele a semmibe, egy sötét alagútba, ami elnyel. Őrá vágytam, erre a nőre, aki most simára sikál mindent, és közben rám se pillantott, aki azért adott enni, hogy fenntartsa a látszatot, ám nem ment neki túl sokáig. Nála lapult az „ismeretlen szeretet”, amit egész életemben lázasan kerestem, egyedül ő birtokolta, és egy apró cseppet sem csurgatott belőle. Aztán arra jutottam, ha még sincs nála, vagy csupán rettentő mélyre rejti, akkor tényleg elvesztem, az utolsó reménysugaram is kihunyt, mert ez azt jelenti, hogy senki sem szeret engem. Teljesen kétségbeestem, amikor erre rádöbbentem.

Az este még a nappalnál is furcsább és nehezebb volt. Az anyám a díványon ágyazott meg, azt mondta, hogy nincs hol aludnom. Megigazítottam a párnámat, majd kivettem a csatokat a hajamból, és a dohányzóasztalra tettem azokat. Kifürkészhetetlen sötétség borult a szobára, nem szűrődött be egy kevés világosság sem az utcáról, mert kiégtek a lámpák. Moccanni se mertem a vékony pokróc alatt, ahhoz pedig nagy bátorság kellett volna, hogy villanyt kapcsoljak az előszobában. Pár lépéssel ott lehettem volna, azonban egyszer se aludtam egyedül és vaksötétben. Folyamatosan kattogott az óra, és erre koncentrálva megijedtem, hogy a következő másodpercben megszűnik, és ettől halálra fogok rémülni. Az a tárgy megnyugtatott a hangjával, hogy még ugyanabban a házban fekszem, és nem kerültem egy borzasztó rémálomba, ahol lidércek leselkednek rám a sarokból.

Lassan elnyomott a kimerültség. Épphogy lehunytam a szemem, belezuhantam egy mély álomba. Szép volt és kellemes, ahogy a lányok az árvaházból körbevettek az udvaron, kézenfogva énekeltek, én pedig a kör közepén állva nevettem. Nem értettem a szavakat, de azt éreztem, hogy nekem szól a dal. Hajnalban felriadva keserves egyedüllét gyötört, a szívem a torkomban kalimpált, és kis híján fojtogatott. Már rám sütöttek a meleg, narancssárga napsugarak az ablak felől, megvilágították a helyiséget, így legalább a félelemtől keletkezett libabőr eltűnt, miután felültem, majd megsimogattam a karom.

Nem voltak túl pozitív elképzeléseim a jövőmet illetően. Ha egy megvezethető, ostoba kislány lettem volna, akkor biztosan elhiszem, hogy Rachel és én idővel elköltözünk a szűkös házból, talán ezért is nem fordít energiát a felújítására, és emiatt nem takarított ki az érkezésem előtt. Kigúnyoltam saját magam, amiért ez egyáltalán megfordult a fejemben. Elfintorodva bámultam a szőnyeget, amire ezúttal egész világos, szinte fehér fények vetültek. De nem csak gúnyoltam, hanem haragot is tápláltam magam iránt, mert nem mertem tisztázni tegnap, hogy miért vagyok itt. Ahogy észrevettem, a dolgok akkor sem mentek jól, hiába hittem azt a kocsiban, tévedtem. Az anyám nem volt gazdag, de még középosztálybeli sem, sokkal inkább szegény, a berendezést és a körülményeket nézve. Nem tudtam száműzni a gondolatot az agyamból: Mit akar tőlem Rachel?

Megdörzsöltem a szemem, homályos látásom kitisztultakor egy férfi sziluettjét pillantottam meg. Mire teljes kontúrt kaptak a bútorok újra, az idegen távozott, és egy percre azt képzeltem, hogy hallucináltam. Nem csodálkoztam volna ezen, mivel az idegességtől ökölbe szorult ujjaim már fájtak, és az érzés csak fokozódott, amikor az anyám megjelent régi műselyem köntösben. Ásítozva, nehézkes járással battyogott oda az étkezőasztalhoz, és levetődött a székre. Attól tartottam hamarosan szétesik, mint egy rossz játékbaba. Vakarta a fejét kócos haja alá túrva, zavaros tekintettel nyúlt a cigarettáért. Rágyújtott, majd orrfacsaró füstszag szállt felém, és arra eszméltem, hogy a körmeim a tenyerembe fúródnak. Köszönni se akart, amíg nem elégítette ki káros függőségét.

– Azt hittem, hogy nincs senkid – mondtam.

Rachel nem válaszolt. Csak fújta tovább azt a büdös füstöt.

– Jó, hogy ilyen korán keltél – szólalt meg, és elnyomta a cigarettát. – Fürödj meg! Használhatod a tusfürdőmet. Aztán kapsz egy meglepetést.

Máris az ajkamon reszketett a szó, hogy nem, nem engedelmeskedek neki. Egyáltalán ki volna ő, hogy bármit is kérjen tőlem, vagy parancsokat osztogasson? Mert a mondat úgy hangzott, mint egy utasítás, amit ha nem hajtok végre, akkor bajba kerülök.

Fogalmam se volt arról, hogy mi fog történni aznap. Hagytam, hogy Rachel vezessen oda ahová kedve tartja, hisz azt úgyse tehettem meg, amit szerettem volna. Miután elterültem a kádban az járt a fejemben, hogy bárcsak elfuthatnék, és ez a vágy minden pillanatban egyre erőteljesebben kiáltozott bennem. A víz úgy beterített, akár egy meleg paplan, azonban feszengtem meztelenül a koszos fürdőben. Az intézetben jobban ügyeltek a zuhanyzók tisztaságára. Egy idejétmúlt mosógép rozsdásodott a mosdóval szemben. A padlón lévő szőnyeg piszkosnak tűnt, a csempén szappanhab maradványa fehérlett. Kinyílt az ajtó, ezért felpattantam, összekuporodtam szemérmesen.

– Ne légy ennyire szégyellős! – nevetett az anyám, gúny villant a hangjában. – Én is nő vagyok – ült le a kád szélére. – Mutasd magad! – elvette a kezem a mellem elől. – Nagyon csinos vagy. Megmostad már a hajad?

– Nem.

– Bízd rám!

Rachel egyenesen a fejemre nyomta a hideg sampont, és úgy dörzsölte a hajam, hogy nemsokára már fájtak gyors mozdulatai, hosszú körmei erőteljesen kaparták a bőröm. Felüdülés volt, amikor zuhannyal leöblítette.

– Látom, hogy nem borotválkozol – vette észre.

– Még nem csináltam.

– Itt az ideje. Tedd fel ide a lábad! – ráütött egyet a kád szélére.

Utáltam, ahogy parancsolgatott. Nyeltem egyet, hogy legyűrjem a torkomat szorongató elutasító, csúnya szavakat. Rachel felhabosította a tusfürdőt a tenyerében, és a lábszáramra kente. Néhányszor végighúzta rajtam a borotvát, egy ponton éreztem, ahogy belém vág, de megkeményítettem a tekintetem, és fel se szisszentem. Bizsergett a kezem, hogy megragadjam a csuklóját, és ellökjem őt, mert közben a bokámat is idegesen markolta.

– Mi a véleményed? – kérdezte, amikor végzett.

– Selymes – tapogattam meg a lábam. – Nagyon selymes.

Akkor láttam meg, hogy milyen szép formájú és vékony, nőies a lábam, bár biztos azért tetszett annyira, mert eltűntek róla a vörös szőrszálak. Korábban nem néztem magam ilyen szemmel, nem érdekelt, hogy lányos vagyok-e, vagy sem.

Később Rachel megszárította a hajam a fésülködőasztalnál, közben az jutott eszembe, hogy biztosan ilyen lehet egy fodrászszalonban lenni. Még egyszer sem jártam ott, az árvaházban vágták le a hajunkat.

– Hullámos – állapította meg az anyám. – Tökéletes – bólogatott elégedetten csípőre tett kézzel, aztán elment.

A törölköző szinte leesett rólam, ezért felrángattam azt a nyakamig. Rachel hamar visszatért, egy zöld felsőt és szürke szoknyát rakott le a kanapé karfájára.

– Az enyém? – kérdeztem, összerántottam a szemöldököm gyanakvóan.

– Igen.

– Ez a meglepetés?

– Az. Bújj bele! Siess!

Bólintottam, aztán felkaptam az alsóneműmet, azonban a törölközőt nem vettem le. Már hordtam melltartót is, de amikor a táskához léptem, amiben az intézetből hozott holmijaim voltak, és kutatni kezdtem utána, az anyám rám szólt, amint találtam egyet:

– Az most nem fontos!

– Miért?

– Egyszerűen nem – vonta meg a vállát.

Rachel úgy öltöztetett fel, mintha a saját fiatalabb mását akarta volna látni. Feszengtem a szűk ruhákba, és folyton lejjebb próbáltam húzni a szoknyát, mert még a combom közepéig se ért. De legalább nem egy gardróbszekrény legmélyéről halászta elő valaki egyiket sem. Egy áruház polcáról lettek levéve, és nem is rég. Elárulta az illatuk. Eddig úgy bánt velem ez a nő, akár egy levetett, sarokba dobott ronggyal, akkor pedig bebizonyosodott, hogy pénzt költött rám. Biztosan tudtam, hogy ez önző érdekből történt, és félelmetes aggodalom töltött el, egy rossz megérzéssel és kétségbeesett kíváncsisággal vegyülve. Azonnal tisztázni szerettem volna, hogy mi szüksége van Rachelnek soha nem ismert, árva lányára. Miközben kifestette a szám pirosra, aztán a szempillámat feketére, azon tűnődtem, hogy mi módon kérdezzek rá erre, vigyázva az összes szavamra, mert az egy napja folyamatosan érlelődő harag remegtette a csuklóm és hangos, ronda kifejezéseket gyártott az agyamba.

– Minek a rúzs? – kérdeztem.

Rachel vörös tincseimet elrendezte az arcom köré, a frufrumat a homlokomra, kissé oldalra söpörte, végül a tükör felé fordított.

– Milyen? – a hangjában jelen lévő közönyt ezúttal izgatottság törte meg, és mosolyra késztette őt.

A szemembe nézett, nem kedvesség sugárzott róla, hanem alattomos gonoszság. Jól állt a smink, viszont idegennek hatott miatta a saját arcom. Az új holmikkal együtt egy bábunak éreztem magam, ami madzagokon lóg, és fentről irányítják. Rachel pedig lassan készülődött ahhoz, hogy tökéletes bábmesterként irányítása alá vegye az életem, tizennégy éve először.

– Megyünk valahová? – kérdeztem, még mielőtt sietve elhagyta volna a nappalit.

– Nem. Hozzánk jön valaki.

Rachel izgatottan felnevetett. Előző nap nem igazán volt boldog, inkább az áradt az összes cselekedetéből és mozdulatából, hogy tűkön ülve várja a mai délelőttöt, és talán sajnálkozik, mert idejekorán elhozott az intézetből. Már csak az érdekelt, hogy pontosan mi a terve.

Ha csupán egy apró, alig hallható suttogás megsejteti velem, hogy mi lesz, biztosan fejvesztve menekülök. De hiába nőttem nagyra, majdnem akkorára, mint egy felnőtt, még gyerek voltam. Ebből fakadóan engedtem, hogy gyenge karom és lábam Rachel rángatni kezdje vastag zsinórokkal. Épp ez okozta a legnagyobb gondot: a gyengeség. Egy kevés bátorság és kitartás kellett volna ahhoz, hogy kiderítsem, mit akar az anyám. Ha nem árulja el, akkor futok. Egészen addig, amíg végre ismét egy megszokott, nyugodt helyre kerülök. A hallgatás pont olyan vészjósló volt, mintha beavatna iszonyatos tervébe.

Nem törődtek velünk az intézetben, de megszoktam ott élni. Aggódtam, mi lesz, ha felnövök, viszont álmokat dédelgettem, mint bárki más, és ezek segítettek bizakodónak maradnom. Imádtam fényképezni. Csodáltam a virágokat az udvaron, az élőlényeket a fűben, ezért meg kellett örökítenem őket. Rengeteg képet gyűjtöttem össze a gyerekekről is, és azokat nézegettem az ebédlőasztalnál. Nagy sóhaj futott ki a számon, mert hiányoztak a zajos délelőttök, a közös délutáni programok, még a veszekedések is. Rachel lépései zavartak meg, és kis híján összerezzentem ijedten, amikor betoppant a nappaliba, úgy kiöltözve, mintha színházba menne. Fehér blúzát ezúttal csak épp dekoltázsa legtetejéig gombolta ki, és farmert húzott. A hangos csengőszó hallatára felszökött a szívverésem a torkomba, és meredt tekintetemet az ajtóra szegeztem.

– A díványra Rachel! – mutatott arra, aztán gyorsan az ajtóhoz sietett.

Egy percre beugrott, hogy talán egy szociális munkás jön el ellenőrizni hol lakom, de amikor helyet foglaltam a kanapén, és félelemtől remegő, csupasz térdemre pillantottam, azonnal elvetettem ezt a gondolatot. Konkrétan olyan ruhában voltam, mint egy utcasarki örömlány.

Nehézzé vált a lélegzés figyelve a szobába belépő idős férfit. Vékony testén a fekete öltöny úgy festett, akár fogasra hajított szvetter, sehogy se állt neki. Meggörnyedve sétált el az asztalig, nehogy beleüsse a homlokát az alacsony plafonról lógó csillárba. Megdöbbenve jöttem rá, hogy sose találkoztam ilyen magas fickóval. Szürkésfehér, egyenes haja ritkásan lapult a fejére, az arcát ráncok barázdálták, ám a szeme annyira élénk kéken csillant, amikor rám nézett, hogy ideges forróság öntött el.

– Örülök, hogy ellátogattál hozzám Greg.

Rachel egy bamba, megjátszott mosolyt öltött fel, a hanglejtésével kedvességet színlelt. Úgy állt a pasas mellett, akár egy szende kislány; szégyellősen leeresztett vállal, a földre tapadt tekintettel. Egy teljesen másik nőt láttam, és ettől a gyomromban szűnni nem akaró maró érzés hányingerré vált. Undorodtam tőle, ám igyekeztem ezt elrejteni egy átlagos hangulatot tükröző arckifejezésével. Greg helyet foglalt, keresztbe tette a lábát az étkezőasztal alatt.

– Még mindig ezen az igénytelen helyen laksz? – simogatott le a zakójáról néhány láthatatlan porszemcsét.

– Szeretnék változtatni – felelte az anyám.

Csak lestem kettejüket értetlenül, majd rémülten vettem észre, hogy a fényképezőt az asztalon hagytam. Pont Greg keze ügyében, aki nem habozott elvenni onnét, és jól megnézni.

– Milyen régi vacak – mondta.

– A lányomé – közölte az anyám.

Ekkor Greg rám tekintett.

– Szóval, Ő az – sóhajtotta.

– Gyere ide Rachel! – szólt az anyám.

Felálltam, és vonakodva odamentem.

– Szia. A nevem Gregor Jacobson.

– Rachel Lynn Green – mutatkoztam be félénken.

– Helyes név. Hány éves vagy?

– Tizennégy.

– Lehetnél fiatalabb – jegyezte meg Greg. – Kár.

– Mi bajod? – mordult fel az anyám.

– Fordulj meg, kérlek – intett nekem Gregor.

Lassan leírtam egy kört előtte.

– Magasabb is, mint amire számítottam – húzta a száját a pasas.

– Greg, ne csináld! – Rachel elvett egy újságot a halom papír közül, ami a sarokban lévő komódon gyűlt, és fellapozta. – Látod ezt? Pompás, ugye?

Greg megemelte a lapot, majd beleolvasott:

– Két szobás, második emelet, a belvárosban. Remek. De majdnem annyiba kerül, mint egy új Ferrari. Pont azt akartam venni.

– Van autód.

– De már nem a legjobb. Kiment a divatból.

– Greg, megbeszéltük!

Fogalmam se volt arról, hogy miről folyik a szó, egyelőre egy vásári majomnak éreztem magam. A fickó úgy méregetett, mintha a hibát keresné néhol még kislányos vonalaimban, aztán gyorsan megtalálta a problémát:

– Már van melle. Jobban szeretik, ha lapos a mellkasuk.

Ettől a kijelentéstől libabőr futott a karomra. Nemcsak rejtélyesen hangzott, hanem rémisztően is. De legalább megnyugtatott Rachel kivörösödött arca, azt hittem, hogy fel fog robbanni a feje. Az ajkam majdnem kárörvendő mosolyra hajlott, azonban visszafogtam, nehogy megkérdezzék, mi bajom.

– Gregor! Egy kibaszott gyárban robotolok másfél éve azért, hogy őt visszakaphassam. Szerencse, hogy ebbe a lepukkant viskóba elhozhattam.

– És a másodállásoddal mi a helyzet?

– Greg!

– Jól van. Legyen! Nem azért utaztam el idáig, hogy szórakozzak veled, bár fölöttébb vicces – a zsebéből elővett egy borítékot.

Amikor az anyám belepillantott láttam, hogy tele van pénzzel.

– A többit átutalom. Ez előleg.

Gregor felállt, az ajtó felé indult, és amikor kinyitotta, szikrázó világosság áradt be az előszobába.

– Gyere, kölyök!

Legalább egy percbe beletelt, mire rádöbbentem, hogy nekem szólt. Egyelőre a nappaliban álltam, és moccanni se akart a lábam. Az anyám persze azonnal elsietett, de nem csúszhatott ki a kezeim közül, most már igenis magyarázatot követeltem. Utánarohantam a hálószobába, amikor beléptem éppen a pénzt tette be az éjjeliszekrény kulccsal zárható fiókjába.

– Ki volt ez? – kérdeztem türelmetlenül.

– Greg rendes fickó – fordult felém.

– Mit akar tőlem?

– Vele mész.

– Micsoda? – a falhoz dőltem, felgyorsult a szívverésem.

– Ez rengeteg pénz Rachel. Szükségem volt rá. Látod, hogy hol élek.

– És az én életem? – kiabáltam.

Az anyám lerogyott az ágyra, megdörzsölte a homlokát, mialatt a földet bámulta.

– Figyelj, Gregnél jó dolgod lesz. Van egy hatalmas háza Kaliforniában. Tehetős ember. Mindent megad majd neked. Egyébként mit számít ez?

Rachel a szemembe nézett, és ekkor az összes feszültség kitört belőlem. Úgy üvöltöttem, hogy még én is megijedtem a saját hangomtól:

– Hogy mit? Rólam van szó!

– Eddig egy intézetben éltél. Ott is maradtál volna, ha nem hozlak el.

– Csak emiatt tetted? – fújtattam egy nagyot.

Minden porcikám azért remegett, hogy nekirontsak annak a nőnek, aki megszült. A szívem hangos és gyors dobogása dobszóként dübörgött a fülemben.

– Ha akartalak volna, akkor nem hagylak el, miután megszülettél.

– Gyűlöllek!

Az anyám ezt sértésnek vette, felpattant, odalépett hozzám, és megrángatott a karomnál fogva:

– Már nincs más esélyed. Vele tartasz! A te életedben nincsenek választások, ahogy az enyémben sem voltak.

– De voltak. Nekem is lennének, ha nem dobtál volna el.

– Az életed születésed óta romokban hever, te mocskos fattyú!

– Csak is miattad!

Jólesett végre kimondani, ami tegnap óta nyomta a lelkem, és ezt egy meggondolatlan cselekedettel pecsételtem meg. Összegyűjtöttem a nyálat a számban, és leköptem az anyám szép fehér blúzát. Úgy éreztem, hogy ezzel kárpótlást kaptam a fájdalomért, amit okozott. Rachel már egyszer eldobott, akár egy darab szemetet, és akkor újra megtette.

– Takarodj! – rángatott meg ismét, aztán lendített rajtam egyet, és kilökött az ajtón.

Feszes ruhám jobban szorított, mint korábban, ezért zihálva szívtam be a kopott tapétával burkolt folyosó poros szagát. A „meglepetés”