Leigh Duncan

Mint a hurrikán

Michelle Celmer

Jókor, jó helyen

Marie Ferrarella

Szerelem a szerepem

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Linda Duke Duncan, 2010 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A mű eredeti címe: The Officer’s Girl (Harlequin Mills&Boon, American Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2014)

Magyarra fordította: Bosnyák Edit

© Michelle Celmer, 2012 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A mű eredeti címe: No Ordinary Joe (Harlequin Mills&Boon, Special Edition)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2014)

Magyarra fordította: Fejes Júlia

© Marie Rydzynski-Ferrarella, 2011 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A mű eredeti címe: What the Single Dad Wants (Harlequin Mills&Boon, Special Edition)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2014)

Magyarra fordította: Farkas Judit

Nyomtatásban megjelent: a BIANCA 350. számában, 2023.

Átdolgozott kiadás

isbn 978-963-540-712-5

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2023

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Leigh Duncan

Mint a hurrikán

1. FEJEZET

Az Országos Meteorológiai Szolgálat a következő figyelmeztetést teszi közzé: Az Arlene nevű hurrikán az elkövetkező huszonnégy órában felerősödik. Várhatóan észak felé fordul, és nem éri el a szárazföldet, ennek ellenére Florida keleti partjainál továbbra is a legmagasabb fokú viharjelzés van érvényben.

Stephanie Arlene Bryant leállította a bérautója motorját, és kiszállt. Azonnal megcsapta a késő nyárra jellemző, párás hőség.

– Ez a sors iróniája – dünnyögte, és kivette a laptopját a kocsi hátsó üléséről. – Alig egy hete vagyok Floridában, máris üldözőbe vett egy hurrikán.

Az anyja rettenetesen aggódott volna, ha tud a veszélyről. Mindig úgy bánt a legkisebb lányával, mintha ő lenne a világ közepe. Stephanie családja Ohióban élt, ezért elképzelhető, hogy egyelőre nem tudnak a hurrikánról, habár az anyja biztosan a CNN híradóját nézi, amióta a lánya a napfényes államba költözött. Valószínűleg csak azért nem csörög folyamatosan a mobilja, mert ezen a környéken szakaszos a lefedettség.

A nyugalom azonban nem fog sokáig tartani.

A nő rápillantott a BlackBerryjére, és megállapította, hogy legkésőbb délben vezetékes telefonon, interneten és kábeltévén keresztül is kapcsolatba léphet a világgal. Akkor majd bebizonyítja, hogy képes komoly döntéseket hozni.

A Space Tech átszervezte a floridai leányvállalatát. Stephanie-t azért küldték oda, hogy zökkenőmentes legyen az átalakítás, és egyúttal kinevezték a személyzeti osztály vezetőjének.

Ez fontos lépés volt a karrierje szempontjából. A lány azt remélte, hogy egészen az elnökségig viszi, de tisztában volt a pozícióval járó kockázatokkal. Az elkövetkező egy évben nem hibázhat, különben az élete hátralévő részét a cég fénymásoló helyiségében fogja eltölteni.

Stephanie a füle mögé simított egy rakoncátlan hajtincset, és vett egy mély lélegzetet. Óriási esélyt kapott az élettől, és elhatározta, hogy ki fogja használni.

Miközben a cég által bérelt ház bejárata felé tartott, a magas sarkúja belefúródott a kaviccsal felszórt járdába. Elővette a kulcsot a térdnadrágja zsebéből, kinyitotta az ajtót, és miután felkapcsolta a villanyt, alaposan körbenézett.

– Egy tengerparti háznak világosnak és levegősnek kell lennie – mondta Debnek múlt pénteken, amikor a nő megmutatta neki a házat. Az ingatlanügynökséget is a Space Tech választotta. A cég irodája a szárazföldön volt, de a főnökei úgy vélték, hogy Stephanie szívesebben lakna a tengerparton. A teljes körűen felújított, modern háztartási eszközökkel felszerelt ingatlan tökéletes hely volt egy feltörekvő menedzser számára – de a bezárt zsalugáterek sokat rontottak az összhatáson.

– Pusztán elővigyázatosság – mondta neki Deb egy vállrándítás kíséretében. – A hurrikánok még sohasem érték el a partot. Ez azért van, mert Cocoa Beach mélyen benyúlik az óceánba. A viharok egyszerűen kikerülnek bennünket.

Az ingatlanos hölgy biztosította afelől, hogy a ház a tornádómentes övezetben áll. Stephanie túlságosan alacsony volt ahhoz, hogy kinyissa a viharbiztosan bedeszkázott zsalugátereket, ezért Deb megígérte neki, hogy odaküld valakit.

Addig kénytelen lesz beérni a villanyvilágítással és a klímaberendezéssel. Stephanie lerakta a benzinkúton vásárolt kávéját a becsomagolt dobozok tetejére, amelyeket a költöztető cég a fal mellé sorakoztatott fel. Úgy tervezte, hogy mire a szerelők megérkeznek, kényelmesen berendezkedik az új otthonában. Este elég ideje lesz arra, hogy átnézze a Space Tech alkalmazottainak aktáit, másnap reggel pedig kezdődhet a munka.

Stephanie kirakodott a dobozokból, és mindent elpakolt a helyére, a mesteremberek azonban nem érkeztek meg. Arra gondolt, hogy felhívja őket egy nyilvános fülkéből, de attól félt, hogy esetleg elkerülik egymást, ezért inkább otthon maradt. Ismét elsimított néhány rakoncátlan tincset az arcából, és igyekezett úrrá lenni a kétségbeesésén. Vajon hogy fogja megállni a helyét főnökként, ha még a saját haja sem engedelmeskedik az akaratának?

Amikor a cég felajánlotta neki, hogy kifizeti az ő „új arculatát”, nem számított rá, hogy a végén állig érő loknijai lesznek. A művészien megformált, rózsaszín műkörmök és a drága ruhakollekció is meglepetésként érte. A felettesei azonban meggyőzték arról, hogy korábbi visszafogott stílusával túlságosan zárkózott hatást fog kelteni a napfényes Floridában.

Jelen pillanatban azonban néhány pontatlan szakember veszélybe sodorta a terveit.

Stephanie kitárta az ajtót. A beáramló napfény és forró levegő annyira felvidította, hogy kiment a szabadba élvezni egy kicsit a meleget. Végignézett az utcán, de egy teremtett lelket sem látott.

Meglepte, hogy ilyen szép időben senki sincs odakint, de nem ismerte a helyi szokásokat. Elképzelhető, hogy egy év múlva ő is olyan természetesnek veszi majd a narancsfa virágának illatát, mint a szomszédai.

Vállat vont, azután elkezdte kihordani az üres dobozokat az út szélére. A prospektusokból azt is megtudta, hogy hétfőnként szállítják el a szemetet.

Brett Lincoln villogó kék fénnyel hajtott végig Cocoa Beach bedeszkázott üzletei, éttermei és kávézói előtt. A helybeliek többsége már elhagyta a veszélyeztetett zónát, csupán néhány turista maradt a városban. A vihar közeledtével azonban nekik is mielőbb biztonságos hely után kellett nézniük.

Brett egy kézzel kormányozott, miközben rádión közölte a helyzetét a központtal. Az Ötödik utcán észrevett egy magas, izmos férfit, aki éppen egy barna labradort igyekezett bepréselni a kisbusza hátuljába. Brett elmosolyodott, mert ismerte a férfit és a kutyát is, akinek szemmel láthatóan semmi kedve sem volt a dobozok között utazni.

– Helló, Tom! Segíthetek?

Brett majdnem két méter magas volt, ezért elég kényelmetlenül ült az autóban, és alig várta, hogy kiszállhasson.

– Köszönöm, de egyedül is elboldogulok – hangzott a válasz. – Gyerünk, Seminol!

Tom Jenkins elővett egy jutalomfalatot a zsebéből, és feldobta a levegőbe. A kutya utánavetette magát, és pontosan a csomagok között landolt. Tom kedvesen megpaskolta, azután becsukta a hátsó ajtót.

Brett három lépéssel átvágott a zsebkendő méretű előkerten, és kezet fogott a férfival. Tom Jenkins volt a legjobb barátja, habár az utóbbi időben keveset találkoztak.

– Az utolsó pillanatig halogatod az indulást, igaz? – kérdezte tőle halkan.

A kisbusz ablakai be voltak csukva, és a klímaberendezés is működött, de a hátsó ülésen ülő ikerpárnak nagyon jó füle volt.

– Mit tehetnék? Vállalkozó vagyok. Emlékszel Dave Hartsongra és Dan Sinclairre?

– Dan Hartsongra és Jack Sinclairre gondolsz? – válaszolta Brett.

A barátja pontosan tudta, hogy egy-egy hajó hány horgászbotállvánnyal és pohártartóval van felszerelve, de a tulajdonosok nevét képtelen volt megjegyezni.

– Ha te mondod… Az a lényeg, hogy az utolsó pillanatig vártak a partra vontatással, és rengeteg pénzt fizettek azért, hogy segítsek nekik.

Brett hallgatott. A barátja mindig is utolsóként fog átkelni a Cocoa Beach és a Merritt-sziget között húzódó gáton, amely a biztonságot jelentette. A házak és üzletek viharbiztossá tétele időigényes feladat volt, és ha az Arlene hurrikán teljes erővel fog lecsapni a városra, semmi sem nyújt ellene védelmet. Ennek ellenére mindenki megtette a szükséges óvintézkedéseket. Brett hozzáértő szemmel megvizsgálta Tom házának bedeszkázott ablakait.

– Hová igyekeztek? – kérdezte a barátjától.

Heves vihar esetén az iskolaépületek nyújtották a legnagyobb biztonságot, de oda háziállatokat nem lehetett bevinni.

– Az egyik orlandói állatotthon be tudja fogadni Seminolt, mi pedig ott maradunk valahol a közelben.

– Úgy tudom, hogy a Lee Vista Menedékhely még nem telt meg – mondta Brett.

– Akkor oda megyünk.

Brett még akart mondani valamit, de ebben a pillanatban kilépett a ház egyelőre bedeszkázatlan ajtaján egy alacsony nő, két csomag pelenkával a kezében. A háta mögött becsapódó szúnyoghálónak az üres utcán olyan hangja volt, mint egy pisztolylövésnek. Tom a felesége elé sietett, hogy segítsen neki.

Mary arcán egyértelműen látszott a félelem. A szeme könnyes volt, de ebben a pillanatban semmiben sem különbözött a partvonal többi lakójától. Mindenki menekült az Arlene elől, és emiatt az Orlandóba vezető autópálya egy véget nem érő parkolóvá változott. Órákig fog tartani az út, és Marynek közben nem szabad összeomlania. Brett megköszörülte a torkát.

Tom vetett rá egy figyelmeztető pillantást. Brett bólintott, és olyan hangosan beszélt, hogy mindenki hallja.

– Amint elmúlt a vihar, szemügyre veszem a házat – ígérte. – Az is lehet, hogy a hurrikán irányt változtat. Talán most nagyobb szerencsénk lesz, mint a múltkor.

– Reméljük – dünnyögte Tom, azután felkapott egy kalapácsot.

A két évvel ezelőtti hurrikán porrá zúzta a jachtkikötőjét, amely a család egyetlen bevételi forrását jelentette. Az újjáépítés rengeteg pénzbe és időbe került, és egy újabb katasztrófa tönkretette volna őket.

Közösen szinte percek alatt felszögelték a deszkákat a bejárati ajtóra.

– Felhívlak – ígérte Tom, miután végeztek.

– Rendben van. Talán ezúttal tényleg szerencsénk lesz.

– Igen, talán.

Brett érezte, hogy a barátja aggódik a családja miatt, de így legalább meg sem fordul a fejében, hogy a négyes erősségű vihart a szigeten vészelje át. Kezet fogtak egymással, és Brett örült, hogy mind a ketten sötét napszemüveget viselnek.

– Maradj mögöttem, amíg elérjük a hidat! – mondta Brett, miközben Tom beült a volán mögé. – Majd kisorolok, ha ti következtek.

Tom bólintott. Sok evakuálást átélt már, és ismerte a szabályokat.

Mary előrehajolt.

– Nem lesz abból baj, hogy segítesz nekünk?

A férje legjobb barátja sokszor biztosított a számukra rendőri kíséretet, de az asszony mindig feltette ezt a kérdést.

– Ugyan már! Hiszen összetartunk – válaszolta Brett, és benézett az autóba. Mindenki be volt kötve.

Megnyugtatóan rámosolygott a kétéves ikerpárra, akik a gyerekülésben ültek hátul, közöttük pedig egy doboz volt, tele játékokkal. Amikor a lányok visszaintegettek neki, Brett hirtelen megirigyelte a barátját. Gyorsan megveregette Tom vállát, és nyelt egy nagyot, mielőtt megszólalt:

– Maradj mögöttem!

Brett beszállt a rendőrautóba, azután bekapcsolta a villogót és a szirénát, mert a lányok imádták.

Mire odaértek a gáthoz, a barátai pedig átkeltek a szárazföldre, lassan besötétedett, és sötét felhők gyülekeztek a horizonton.

Brett a rádiója után nyúlt.

– Központ, itt Lincoln! A Palm Royale felé tartok. Megnézem, hogy maradt-e még ott valaki.

A hangszóró recsegni kezdett, azután megszólalt egy női hang:

– Hamarosan az egész város a miénk lesz. Majd kitalálok valamit, amivel elüthetjük az időt.

Brett kissé megnyugodott. Dorisnak, a „központ hangjának” ezúttal is sikerült jobb kedvre derítenie a „fiait”.

– Alig várom – válaszolta neki. – Csak te, én és az a… hogy is hívják?

– Arlene-ra gondolsz? Ártalmatlan nőszemély. Nagyobb a füstje, mint a lángja. Gondoskodj róla, hogy minden lakó biztonságos helyre kerüljön, azután gyere vissza az őrsre! Itt fogjuk kivárni a vihar végét.

– Tíz-négy, központ! – mondta Brett, azután beindította a motort.

A férfi ellenőrizte az elhagyott lakónegyed bedeszkázott házait, és mivel az összes autó a gát előtt állt a dugóban, nyolc perc alatt bejárta a tíz kilométer hosszú Cocoa Beachet. Az ellenőrző körútja végén a környezet minden egyes részletét az agyába véste, ahogyan azt a haditengerészetnél tanulta, és ahogyan azt a négyéves rendőri pályafutása alatt tette.

A Palm Royale egyik háza valamiért furcsának tűnt, ezért újból arra került, de minden olyan volt, mint máskor. A legutóbbi hurrikánt követően a Henderson család felújította a tetőt és a ház belsejét is. Néhány hónappal ezelőtt végül eladták, és Brett elhatározta, hogy üdvözölni fogja az új tulajdonosokat.

A rádiója recsegni kezdett, mintha figyelmeztetni akarta volna, hogy még nagyon sok dolga van. Brett vállat vont, lekanyarodott az autópályáról, és az óceán felé vette az irányt. Az emeletes apartmanházak parkolói üresen álltak. A férfi őszintén remélte, hogy a luxuslakások tulajdonosai nem hagytak hátra semmi értékeset. Az épületek közvetlenül a tengerparton álltak, ezért a hurrikán ott fog lecsapni először, ráadásul gyorsabban fog végezni velük, mint Brett egy csirkeszárnnyal.

A férfi megcsóválta a fejét, és kikapcsolta a biztonsági övet. A közelgő katasztrófa gondterheltté tette.

Amikor kinyitotta a kocsi ajtaját, megállapította, hogy a hullámtörő hangja jóval erősebb, mint máskor. Az égen sötét felhők gyülekeztek, és a léptei alatt csikorgott a homok. Brett mélyen belélegezte a forró, nehéz levegőt. Az Arlene kétségtelenül közeledett.

Az első esőcseppek azonnal elpárologtak a felhevült aszfalton. A zápor a hurrikánok előfutára volt, és az elkövetkező órákban egyre hevesebb lesz majd. Cocoa Beach viharbiztos volt, de a szélben akár a szeméttárolók teteje is körfűrészként viselkedhet.

Egy fuvallat homokot fújt Brett arcába. Résnyire összeszorította a szemét, és kinézett az óceánra. A hullámok egyre magasabbra csaptak, jelezve az első széllökéseket. A kezdeti előrejelzések dacára az Arlene nem fordult vissza, hanem egyenesen a part felé tartott, ráadásul gyorsabban, mint amire számítottak.

Brett csikorgó gumikkal elhagyta a parkolót, és felhajtott az útra. Néhány másodperccel később azonban beletaposott a fékbe, és hitetlenkedve bámulta a járda mellett tornyosuló kartondobozokat.

Annak a szeméthegynek nincs ott semmi keresnivalója! Korábban nem is volt ott. Ő pedig gondoskodni fog róla, hogy ismét eltűnjön.

Stephanie szíve boldogan megdobbant, amikor megszólalt a csengő. A lány kitárta az ajtót.

– Na végre!

A nő nem sejtette, mekkora könnyelműség hirtelen kinyitni egy nyugatra néző ajtót Floridában, késő délután. A lemenő nap fénye villámcsapásként érte, és gyorsan a szeme elé kapta a kezét. Az ajtóban egy magas férfi állt. Stephanie lesütötte a szemét, és megpillantott egy pár fekete cipőt.

A szerelők bakancsot hordanak, nem fényesre suvickolt cipőt!

A nő lassan felemelte a pillantását. Először végignézett az élére vasalt, tengerészkék nadrágon, azután meglátta a pisztoly formájú bőrtokot, amelyen egy erős kéz pihent. Ezután egy széles mellkas, még szélesebb váll, napszemüveg és egy széles karimájú kalap következett.

– Cocoa Beach-i rendőrség, asszonyom! Valami gond van?

Stephanie zavartan pislogott.

– Rendőrség? – A lány megrázta a fejét. – Én nem hívtam ki magukat.

A férfi arckifejezése kissé megenyhült.

– Sajnálom, asszonyom! A fogadtatásból arra következtettem, hogy esetleg valami gond van az autójával, de ezek szerint el tud indulni, igaz?

Stephanie elfojtott egy mosolyt. Ez a férfi „asszonyomnak” szólította.

– Igen, de… Elnézést! Nem értettem a nevét.

– Lincoln, asszonyom! Lincoln rendőrtiszt.

Három „asszonyom” egymás után, holott Stephanie még csak huszonhat éves volt. Igyekezett úgy tenni, mintha mi sem történt volna, pedig a csönd eléggé kikezdte az idegeit.

– Örülök, hogy megismerhetem, Lincoln rendőrtiszt! Stephanie Bryant vagyok.

Igyekezett a férfi tudomására hozni, hogy több „asszonyomot” nem akar hallani. A rendőr megérintette a kalapja karimáját, amiből Stephanie arra következtetett, hogy megértette a célzást, és barátságosabb hangnemre váltott.

– Nincs semmi bajom, és ha a szerelők végre megérkeznek, még jobban leszek. Ugyanis rájuk várok. Maga nem ismer véletlenül valakit a telefontársaságnál?

– Nem, asszo… nem, Miss Bryant! De ma hiába vár a szerelőkre.

A lány elhatározta, hogy ad neki még egy esélyt. A fenyőerdő illatú, izmos rendőrökkel az ember szívesen tesz kivételt.

– Tudom, hogy már majdnem öt óra van, de megígérték, hogy kijönnek. Valószínűleg elidőztek valahol.

– Igen, egészen a jövő hétig.

Lincoln rendőrtiszt a szemüvege után nyúlt. A nap eltűnt a válla mögött, és Stephanie azon tűnődött, vajon tudja-e, milyen hatással van rá. A férfi arcéle olyan volt, mintha személyesen Michelangelo faragta volna ki kőből. Kiugró arccsontján napbarnított volt a bőr. Sűrű, sötét haja kissé begöndörödött a párás levegőtől. Amikor ránézett a sötétkék szemével, a nőt kellemes melegség járta át.

– Maga miért van még itt, Miss Bryant? – kérdezte. – Talán nem hallotta az időjárás-jelentést?

Stephanie azonnal magához tért, és lassan kifújta a levegőt. Azután karba tette a kezét, hátrált egy lépést, és azon töprengett, hogy a férfiak miért ennyire nehézfejűek. Ez a férfi úgy festett, mint egy görög isten, de ugyanúgy nem figyelt rá, ahogyan Adónisz sem figyelt Aphroditéra. Stephanie tett még egy próbát.

– Most költöztem be, és nincs se kábeltévém, se telefonom, mert a szerelőket várom. Akik késnek.

– Ezt az előbb is említette, de ma már biztosan nem jönnek. És magának sem kellene itt lennie. – Lincoln rendőrtiszt hátranézett a válla fölött. – Azok ott a maga dobozai?

– Miért, talán azt is ellenőrzi, hogy a lakosság időben kirakja-e a szemetet?

A nő viccnek szánta a kérdést, de a rendőr arca meg sem rezdült.

– Nem maradhatnak ott – válaszolta. – Be kell hoznia őket.

Stephanie összeszorította a fogát. Próbált barátságosan viselkedni, és még a humort is bevetette, de hiába. Eljött az ideje a határozott fellépésnek.

– Pontosan tudom, hogy holnap fogják elvinni a szemetet. Nem értem, mi a gond.

A férfi elővett egy összehajtogatott zsebkendőt a zsebéből, és törölgetni kezdte a napszemüvege lencséjét.

– Az összes lakott szigetet ki kell ürítenünk – magyarázta. – Többek között Cocoa Beachet is. Legkésőbb két órán belül magának is el kell tűnnie innen, és át kell kelnie a gáton, mielőtt lezárják. Azt javaslom, hogy azonnal induljon el.

Stephanie legszívesebben közölte volna vele, hogy téved, de hallgatott. Tegnap azt mondták az időjárás-jelentésben, hogy a vihar megfordul, és biztos forrásból tudta, hogy a hurrikánok sohasem érik el Cocoa Beachet. Lehet, hogy a szigeteket ki kell üríteni, de ők a szárazföldön voltak, és…

A nő szívverése hirtelen felgyorsult, mert eszébe jutott a térkép, amelyet az ingatlanügynök adott neki. Cocoa Beach az egyik földnyelven volt, amely a szigetek mögött húzódott végig hosszan a tengerben. Sok képet látott arról, hogy mekkora pusztítást képes végezni egy hurrikán. Önkéntelenül belekapaszkodott az ajtófélfába. Lincoln rendőrtisztnek mozgott a szája, de Stephanie csupán annyit értett meg a mondandójából, hogy „morajló hullámtörők” és „erős szélvihar”.

– Nem! – suttogta rémülten. Ez biztosan csak egy rossz álom.

Brett hitetlenkedve bámulta a fiatal nőt. Úgy festett, mint aki az összeomlás szélén áll. Órákba telne megnyugtatnia őt, és Brettnek nem volt ennyi ideje. Az Arlene hamarosan megérkezik, és Cocoa Beachet méteres hullámok fogják elnyelni.

Miközben a nő kék szeme egyre nagyobbra tágult, Brett számba vette a lehetőségeit. Jól tudott kommunikálni, és egy alkalommal egy túszejtőt is sikerült rábeszélnie a megadásra. Ehhez azonban idő kellett, amiből most nagyon kevés állt a rendelkezésükre.

Esetleg megragadhatná a nő vállát, és megrázhatná, de akkor Miss Bryant biztosan panaszt emelne ellene. Brettnek már volt dolga ügyvédekkel. Hozzájuk képest egy hurrikán ártalmatlannak tűnt.

Ezek szerint csak a harmadik lehetőség marad, amivel valószínűleg felbosszantja a nőt. Egyetlen pillantás elég volt ahhoz, hogy tudja, kivel áll szemben.

Normális esetben egy frizura nem ragyogott úgy, mint az övé, ami arra utalt, hogy Miss Bryant sok időt és pénzt áldoz a szépségszalonokra. Az előző barátnője révén a férfi azt is megtudta, hogy az ilyen tökéletes bőrt és rózsás arcot szintén drága pénzért árulják a kozmetikai szalonok. A nő válla keskeny volt, a melle tökéletesen kerek, a dereka pedig olyan karcsú, hogy biztosan átérte volna a kezével. A pólóján és a kaprinadrágján egyértelműen látszott, hogy nem olcsó tömegáru. A drága ruha nem ideális viselet egy hurrikán esetén, gondolta a férfi.

Ezután végigmérte a nő combját, formás vádliját és bokáját. Kétségtelen, hogy Miss Bryantnek remek alakja van, de Brett azt is tudta, hogy ehhez mennyi időt kellett eltöltenie a fitneszteremben. A nő rózsaszínű műkörmei és vadonatúj szandálja láttán kissé elmosolyodott.

Biztosra vette, hogy Miss Bryant rendkívül elégedett önmagával, és az efféle nőktől felállt a hátán a szőr, különösen a legutóbbi kapcsolata óta.

A nő érzéki ajka egyre gyorsabban mozgott, és Brett egyre jobban izzadt, miközben igyekezett a kötelességére koncentrálni. Az egyik kezét rátette Miss Bryant vállára, a másikkal pedig a bilincse után kutatott. Amikor megtalálta, leakasztotta az övéről, azután az ezüstösen csillogó vasat ráfektette a nő keskeny, fehér csuklójára, és egy csattanással bezárta.

A nő azonnal elhallgatott, Brett pedig egyenesen a szemébe nézett. Azt hitte, hogy a nő pupillája ennél már nem tágulhat nagyobbra, de tévedett.

2. FEJEZET

A zár csattanásától és a fém hűvös érintésétől Stephanie azonnal elhallgatott. Összepréselte az ajkát, és minden izma megfeszült. Megpróbálta elhúzni a kezét, de a rendőr szorosan fogta.

– Hé!

Stephanie ránézett a kezére, és érezte, hogy kiszalad a vér az arcából. Képtelen volt gondolkodni vagy megszólalni. A tekintete ide-oda cikázott, de csak egy kék inget látott.

– Megértettem a célzást. – Még egy feltörekvő menedzser is érezte, hogy mikor kell feladnia a harcot. – Máris indulok.

– Megígéri?

Brett eddig is tudta, hogy a nő vékony, de a csuklója kifejezetten törékenynek tűnt az ő tenyeréhez képest. Stephanie legszívesebben szorosan hozzásimult volna, hogy a férfi személyesen gondoskodjon a biztonságáról, de a bilincs látványa hideg zuhanyként hatott rá. Hátrahajtotta a fejét, és belenézett a rendőr kék szemébe.

– Megígérem – mondta.

Lincoln rendőrtiszt téved, amire holnap reggel a ragyogóan kék ég és a meleg fuvallat lesz a bizonyíték. Ő addigra az íróasztalánál fog ülni, és felhívja a rendőrfőnököt. Lehet, hogy hivatalosan is panaszt fog emelni a férfi ellen, amiért megakadályozta, hogy ő a saját otthonában töltse az éjszakát.

A tervei között egyáltalán nem szerepelt, hogy letartóztatják, ahogyan az sem, hogy törvényszegés miatt kirúgják. Egyik sem tenne jót a karrierjének, márpedig Stephanie elhatározta, hogy ő lesz a Space Tech elnökségének első női tagja. Éppen ezért az lesz a legokosabb, ha beszáll az autójába, és elhajt a legközelebbi szállodába.

– Gyorsan idehozom a kulcsomat és a bőröndömet.

A férfi továbbra sem engedte el.

– Elkísérem a gátig.

Stephanie felvonta a szemöldökét.

– Nem hisz nekem? – kérdezte felháborodva. – Törvénytisztelő állampolgár vagyok, és sohasem hazudnék magának.

– A törvénytisztelő állampolgárok is szoktak hazudni – válaszolta Lincoln rendőrtiszt, és jelentőségteljes pillantást vetett a bilincsre. – Ezenkívül le van tartóztatva.

– De nem hivatalosan – tiltakozott a nő, és megrángatta a csuklóját. – Nem olvasta fel a jogaimat. Ha leveszi rólam ezt a valamit, akkor gyorsan összepakolok, és indulhatunk.

A férfi továbbra is kétkedően és ridegen méregette.

– Hiszen maga mondta, hogy igyekeznünk kell! – tette hozzá Stephanie.

– Rendben. – Brett bólintott. – De egy kisebb táska is elég lesz. – A férfi leakasztotta az övéről a kulcsokat, és kinyitotta a bilincset. – Legalább három napra való ruhát pakoljon össze! És azokat a holmikat, amelyeket nem akar elveszíteni: biztosítási papírok, örökség, ékszer, a nagymamája fényképe és ehhez hasonlók. Szüksége lesz egy igazolásra is arról, hogy itt lakik, mert anélkül nem fogják visszaengedni Cocoa Beachre. És hozzon magával ennivalót!

– Ruha, igazolvány, fontos papírok. Értettem – válaszolta a nő, és megdörzsölte a csuklóját.

Még nem ment el a boltba, de nem fenyegette az éhenhalás veszélye. Úgy tervezte, hogy egy elegáns étteremben fog vacsorázni, de ez a nap egyáltalán nem a tervei szerint alakult.

Lincoln rendőrtiszt a verandán várakozott, miközben Stephanie odavitte a bejárathoz a legkisebb bőröndjét.

– Ahogy jónak látja – jegyezte meg a férfi egy vállrándítás kíséretében.

– Talán végig akarja nézni, ahogyan bepakolok? – kérdezte a lány, és amikor arra gondolt, hogy egy arrogáns rendőr szeme láttára kell beraknia a bőröndbe a tangabugyijait és a melltartóit, elvörösödött.

A rendőr felvette a napszemüvegét.

– Ha kinyitja a garázsajtót, asszonyom, behordom a dobozait az utcáról! Igyekezzen! Tíz perce van, legfeljebb húsz.

A nő szó nélkül faképnél hagyta. Már megint „asszonyomnak” nevezte! Ráadásul ezúttal szándékosan. Igazán nevetséges, hogy ő vonzónak talál egy ilyen arrogáns fickót! Megdörzsölte a csuklóját, és megpróbálta elhitetni magával, hogy szorította a bilincs, de valójában a rendőr érintésétől bizsergett a bőre.

Brett a kezébe vette a rádiót, és bejelentkezett Dorisnál.

– A régi Henderson-háznál vagyok – mondta.

Egy olyan kicsi városban, mint Cocoa Beach, az épületet az elkövetkező tíz évben Henderson-háznak fogják hívni, annak dacára, hogy Hendersonék már régen eladták.

A férfi azon töprengett, hogy talán közölnie kellene a központtal, hogy el kell kísérnie a ház új lakóját a gátig, de ebben a pillanatban Stephanie Bryant kilépett az utcára. Brett alaposan szemügyre vette a fenekét, amelyen farmer feszült, és inkább hallgatott.

– Még van egy kis dolgom – jelentette végül, és gyorsan megszakította a kapcsolatot, mielőtt Doris kellemetlen kérdéseket tehetett volna fel.

Miss Bryant ismét visszament a sötét, klimatizált házba. Brett abban bízott, hogy a nő hamarosan elkészül. Ha a szél tovább erősödik, a gát átmenetileg veszélyesebb lesz, mint Cocoa Beach.

A férfi odalépett az út szélén tornyosuló kartondobozokhoz. A forgószél áradással jár együtt, ezért be kell vinni őket a garázsba, nehogy kárt okozzanak. Ennek semmi köze az új lakóhoz.

Brett letörölte az izzadságot a homlokáról. Az Arlene miatt nagyon párás volt a levegő, de az időjárás csak akkor fog számottevően megváltozni, amikor eléri a partot. A férfi azonban nem a hurrikán miatt izzadt, hanem Stephanie Bryant miatt.

Ha csupán egy vonzó nő lenne, biztosan elhívná egy randevúra, de valamiért úgy érezte, hogy vigyáznia kell rá. Talán a bilincs látványa a nő vékony csuklóján vagy az a pillanat, amikor a feje hozzáért a vállához… teljesen mindegy, hogy mi váltotta ki. Brett elég józan gondolkodású volt ahhoz, hogy mindenre logikus magyarázatot keressen, és idővel biztosan talál majd erre is.

Azt tapasztalta, hogy a nők mindig sírnak, függetlenül attól, hogy milyen szabálysértést követtek el. Amikor életében először találkozott női könnyekkel, még a próbaidejét töltötte, és Jake volt a partnere. Brett majdnem elgyengült, de az idősebb kollégája számára egy kiskorú bolti szarka könnyei nem jelentettek újdonságot. Mivel Jake nem hatódott meg, a nő végül belerúgott a sípcsontjába. Brett ezek után megfogadta, hogy soha többé nem fog bedőlni egy zokogó nőnek.

Stephanie Bryant azonban nem sírt, és az önuralma miatt még sebezhetőbbnek tűnt. Amikor Brett megérintette a vállát, legszívesebben magához húzta volna, hogy néhány vigasztaló szót suttogjon a fülébe. Biztosra vette, hogy a nő engedte volna. Na és aztán? – gondolta.

Nem, ez a lány nem illik hozzá! Valószínűleg nem ez lett volna élete legrosszabb döntése, de majdnem.

A ragyogó, barna loknik és a telt, vörös száj roppant izgató, de Brett előző barátnője is nagyon szép volt, és sokat tanult az esetből. A kollégái – főleg Jake – megpróbálták figyelmeztetni. Először azt nem értette, hogy a fiúk miért hívják a barátnőjét egonőnek. Mire rájött, hogy a barátnője kizárólag magára gondol, már beleszeretett. Mindig annak kellett történnie, amit ő akart: „Édesem, ne menj horgászni, inkább maradj velem!” vagy „Drágám, ne nézd a meccset, inkább foglalkozz velem!”.

Stephanie Bryant a drága ruhái miatt biztos jómódú. Elképzelhető, hogy Brett egyszer majd befejezi a diplomamunkáját, és egyetemi végzettsége lesz, de egyelőre utcai rendőrként dolgozott, és a fizetése is ennek megfelelően alakult. Leghamarabb húsz év múlva fog beülni egy íróasztal mögé, amit egy cseppet sem bánt. Szerette a munkáját, és a szabadidejét is a rendőr barátaival töltötte.

Nem, Stephanie Bryant egyáltalán nem illik hozzá, de kedvtelve gyönyörködött a nő látványában, miközben a dobozokat pakolta.

Stephanie időközben lecserélte a ruháit, de az új öltözék éppen olyan kevéssé felelt meg a célnak, mint az előző. A férfinak annyit legalább el kellett ismernie, hogy a nőnek jó ízlése van. A rózsaszínű, selyemből készült felsőnek olyan mély volt a kivágása, hogy Brettnek kiszáradt a szája. A csipkés szegély egy tenyérnyivel a nadrág dereka fölött végződött, amely kihangsúlyozta a lány karcsú csípőjét. A férfi elképzelte, hogy az ujjával végigsimít a nő makulátlan bőrén, és gyorsan lesütötte a szemét, nehogy elárulja magát. De ez sem segített, mivel a magas sarkú szandál orrából rózsaszínűre festett lábkörmök kandikáltak elő.

– Segítség! – dünnyögte Brett, és az égre emelte a tekintetét, ahol egyre több felhő gyülekezett. Húsz percet adott Stephanie-nak, és ebből tizenöt már eltelt. Ideje útnak indítani, mielőtt elered az eső! A nő azonban ismét eltűnt szem elől, ezért Brett úgy döntött, hogy az autója nyitott csomagtartója mellett fogja megvárni.

Sokat elárul az emberek jelleméről, hogy mit tartanak fontosnak. Brettnek azt súgták az ösztönei, hogy Miss Bryant kizárólag haszontalan dolgokat fog magával vinni, és kíváncsian belepillantott a csomagtartóba.

Legnagyobb meglepetésére alig volt benne ruhanemű. Azt hitte, hogy a nő képtelen lenne megválni a ruhásszekrénye tartalmától, de a dobozok között csupán egy kosztümöt és egy kisebbfajta utazótáskát látott. Azon egy cseppet sem csodálkozott, hogy Miss Bryant a laptopját is magával vitte. Számára is fontos a számítógép.

Brett felemelte az egyik doboz fedelét, és önkéntelenül elmosolyodott. Ezek szerint Stephanie számára a csokoládé, a keksz és a pillecukor a legfontosabb a világon? Lehet, hogy tévedett vele kapcsolatban.

Hirtelen halk lépteket hallott a háta mögül, és gyorsan lecsukta a csomagtartó tetejét. Hogy tudott ez a nő ilyen észrevétlenül mögé lopakodni? Brett egy mosollyal igyekezett leplezni a lelkiismeret-furdalását, és odafordult a lány felé.

– A segítségére lehetek még valamiben? – kérdezte.

– Ha ezt berakja a csomagtartóba, bezárom a házat.

A férfi arcáról lefagyott a mosoly, amikor meglátta a nő kezében a fekete, bőrből készült aktatáskát és a műanyag tokot, amely leginkább egy avokádózöld esküvői tortához hasonlított, és tartalmával egy egész kozmetikai részleg polcait fel lehetett volna tölteni. Alul tégelyek, tubusok és vattapamacsok hevertek, felül kefék és körömreszelők, közötte pedig annyi üvegcse, amennyivel az egész világot rózsaszínűre lehetett volna festeni.

– Hm… – mormolta Brett.

Ezek szerint mégsem tévedett. És ideje végre profiként viselkednie.

Kivette a nő kezéből a két táskát, azután hátat fordított neki, és igyekezett a feladatára összpontosítani. Egy forgószél tart a part felé, és a barométer mutatója olyan gyorsan süllyedt, mint az ólom a horgászzsinór végén, amikor kapás volt. Biztosan a légnyomás zavarta össze a gondolatait.

Brett eltette az aktatáskát, azután habozni kezdett, mert a kozmetikai táska már nem fért be a csomagtartóba, és először helyet kellett szorítania neki. Amikor félretolta az egyik dobozt, meglátta rajta a Space Tech logóját, és a maradék mosoly is lefagyott az arcáról. Miss Bryant kizárólag a munkájával kapcsolatos dolgokat akarta biztonságba helyezni. Nem elég, hogy egoista, ráadásul törtető is.

– Indulhatunk? – kérdezte a nőtől anélkül, hogy ránézett volna.

– Igen, készen vagyok.

Brett megvárta, amíg a lány kinyitotta a kocsi ajtaját.

– Hozott magával egy kempingágyat vagy egy hálózsákot?

– Fogalmam sincs, hogy maga milyen szállodákban szokott megszállni, Lincoln rendőrtiszt, de a Marriottban vannak ágyak! – válaszolta fagyosan a nő.

Brett felvonta a szemöldökét.

– A környék összes szállodája tele van. Szükségszállásra kell mennie.

– Szükségszállásra? – kérdezte hitetlenkedve a nő. – Ezt nem mondhatja komolyan. Hiszen nem vagyok hajléktalan!

Igazán kár, hogy Miss Bryant nem az esete. Szívesen kioktatta volna ezt az akaratos szépséget.

– Ezeket kifejezetten az evakuáltak számára létesítették. – A férfi lecsukta a csomagtartót. – Orlandóban még vannak szabad helyek.

Miss Bryant szája tátva maradt a csodálkozástól, és Brett rájött, hogy még mindig nem fogja fel, mi történik vele.

– Látja azokat a fekete felhőket a tenger fölött? – A férfi abba az irányba mutatott, ahol a kék ég hirtelen véget ért, és a helyét egy palaszürke fal váltotta fel. – Az ott egy négyes erősségű hurrikán széle. Az Arlene sebessége a 250 km/h-t is elérheti, és néhány órán belül lecsap a partra. Ha telibe talál minket, csak romokat hagy maga után. Biztonságos helyre kell mennie!

A nő végighordozta a pillantását az új tetőn és a frissen festett betonfalakon. Brett pontosan tudta, hogy mire gondol. Ő is erre gondolt volna, ha nem látja a saját szemével, mekkora rombolást tud végezni egy hurrikán.

– Ez a ház nem biztonságos. Miután az Arlene elvonul, talán már nem is lesz itt. A szállodák megteltek, és csak az orlandói szükségszálláson vannak szabad helyek. Szálljon be, és induljon el! És ne álljon meg útközben, különben nem ér oda!

Hirtelen eleredt az eső, és Stephanie azonnal beült a kormány mögé.

Tipikus bevándorló, gondolta Brett, miközben odasétált a rendőrautóhoz. Vásárolnak egy házat a tengerparton, azután arra panaszkodnak, hogy a mangrovefák eltakarják a kilátást. Mélyen fekvő, nedves területekre építkeznek, és meglepődnek, amikor elárasztják őket a szúnyogok. Ráadásul egy hurrikán esetén erőszakkal kell kiköltöztetni őket az otthonukból.

Az esőcseppek hangosan kopogtak a szélvédőn, és Brett hátrapillantott. A nő egyterűje szinte hozzátapadt a hátsó lökhárítójához, rémült arca pedig teljesen kitöltötte a visszapillantó tükröt.

Brett arra gondolt, hogy talán kissé túlzásba esett. Végtére is nem a nő hibája, hogy a szezon leghevesebb vihara éppen feléjük tart. A gáthoz vezető úton azon töprengett, hogyan tehetné jóvá indulatos viselkedését.

Stephanie olyan erősen szorította a kormányt, hogy elfehéredtek az ujjai. Engedelmesen követte a rendőrautót az üres utcákon.

Miért nem vette észre a bedeszkázott házakat? Azért nem látott senkit az utcán, mert mindenki elmenekült. Még a kocsibejárókban parkoló jet skik és hajók is eltűntek. A nő ököllel rácsapott a kartámaszra.

Egy keskeny földnyelven lakik!

A térképolvasás sohasem tartozott az erősségei közé, de valaki – például az ingatlanügynök – említést tehetett volna erről a fontos körülményről. Ha tudta volna, inkább a szárazföldet választja, és az első figyelmeztetés hallatán beült volna az autójába.

Ehelyett egész nap pakolászott. Már régen odaérhetett volna a szülei házához, ahol a kinevezése előtt lakott. A régi szobájában, amelyben egy fehér, baldachinos ágy állt.

Nos, talán mégsem utazott volna vissza, de az biztos, hogy nem maradt volna itt. Így viszont egy morcos rendőrt kell követnie az üres utcákon át, aki elvárja tőle, hogy átkeljen két hídon és egy keskeny földnyelven, miközben egy olyan hurrikán elől menekül, amely a második keresztnevét viseli.

Az első hídnál Lincoln rendőrtiszt jelezte neki, hogy álljon meg. Az özönvízszerű eső kissé alábbhagyott, és a férfi kihasználta az alkalmat, hogy kiszálljon az autójából, és kivegyen valamit a hátsó ülésről, azután odaszaladt Stephanie autójához.

– Egy hálózsák és egy párna – közölte, azután bedobta a csomagot a hátsó ülésre. – Vegye engesztelő ajándéknak! Korábban kissé eltúloztam a dolgot. Az a feladatom, hogy biztonságba helyezzem magát, de nem akartam halálra ijeszteni.

A magas, izmos rendőrnek ezek szerint mégis van szíve. Stephanie meglepetten köszönetet mondott neki.

– De a hálózsákot nem fogadhatom el. Arra magának is szüksége lesz.

– Az őrsön vannak ágyak, és nem kell visszaszolgáltatnia. Tudom, hol lakik.

A férfi biztatóan elmosolyodott, de Stephanie kizárólag a saját szívverésére tudott figyelni.

Túl késő! – mintha minden dobbanás ezt üzente volna. Túl késő szállodába menni. Mindenhez túl késő, kivéve a szükségszállást Orlandóban, a szárazföldön. A lánynak fogalma sem volt, hogyan fog odatalálni.

Lincoln rendőrtiszt azonban erre is gondolt. Kitépett egy lapot a jegyzetfüzetéből, amelyre kézzel rárajzolt egy térképet, és benyújtotta az ablakon.

– Mindig egyenesen kell mennie. Tele van a tank?

A nő bólintott.

– Mobiltelefon?

– Van nálam, de nem működik.

Stephanie remegő kézzel elővette a készüléket, és beledugta a pohártartóba, a térkép mellé.

– A szárazföldön ismét lesz térerő. Mi a telefonszáma? – kérdezte a férfi.

A nő megadta a számot.

– Időben oda fog érni – mondta a rendőr, és Stephanie úgy kapaszkodott a férfi mély hangjába, mint egy mentőövbe. – Kövesse a térképet, és ne tegyen kitérőket!

Egy floridai lány talán beérte volna ennyivel, de Stephanie Ohióban nőtt fel, és néhány jó tanácsnál többre volt szüksége. Arra gondolt, hogy próbára teszi a rendőr elkötelezettségét, és beleveti magát a férfi izmos karjába. A mellkasa elég széles volt ahhoz, hogy megvédje a viharok elől.

– Időben oda fog érni – ismételte meg a férfi, és olyan mélyen behajolt az ablakon, hogy az arcuk tenyérnyi távolságra volt egymástól.

Stephanie szeretett volna hinni neki. Mélyen belenézett a férfi sötétkék szemébe, mintha ott rátalálna arra a bátorságra, amelyre most feltétlenül szüksége volt. Amikor az még közelebb hajolt hozzá, ránézett a kezére, amellyel megtámaszkodott az autón, és megkönnyebbülten állapította meg, hogy ezúttal nem akarja megbilincselni. Hirtelen arra gondolt, hogy talán meg akarja csókolni, és rájött, hogy ő sem bánná.

Visszatartotta a lélegzetét, azután kinyitotta a száját, lehunyta a szemét, és…

A tenger hirtelen kivilágosodott, mert a távolban belecsapott egy villám. A mennydörgés megremegtette az autót. Stephanie ijedten elhúzódott, mert az eső hideg zuhanyként csapott az arcába. Lincoln rendőrtiszt felegyenesedett és rámosolygott. Az esőcseppek lefolytak a kalapja karimáján. Energikus mozdulatokkal a gát felé irányította Stephanie-t.

A férfi alakja egyre kisebb lett a visszapillantó tükörben, és a lány megrázta a fejét. Nagy hibát követett volna el, ha megcsókolja. Attól függ a jövője, hogy sikeres lesz-e az új pozíciójában. Az egyik személyzetis már csődöt mondott Floridában, ezért küldték a helyére Stephanie-t. A Space Tech eredményeket akart, nem kifogásokat.

Átmenetileg azonban sutba kell dobnia a terveit, holott még egyetlen napot sem töltött el az új íróasztala mögött. Ha ez így folytatódik, sohasem válik valóra az álma, és sohasem lesz belőle elnökségi tag.

Olyan hevesen vert az eső, hogy az ablaktörlő alig tudott megküzdeni vele. A pálmák hajladoztak az erős szélben, a leveleik pedig az útra sodródtak. A lány ijedten összerezzent, amikor a következő villám belecsapott az óceánba. Elhatározta, hogy nemcsak a hurrikánt fogja maga mögött hagyni, hanem az erotikus vágyait is, és gázt adott.

3. FEJEZET

A vihar közvetlenül Stephanie mögött tombolt, miközben a gát felé tartott, amely összekötötte Cocoa Beachet a szárazfölddel. Amikor átkelt az első hídon, csak az üres utat látta maga előtt. Bele sem akart gondolni, hogy ő hagyja el utolsóként a szigetet. Remegő lábbal rálépett a gázpedálra, és végül megpillantott egy piros féklámpát. Szerencsére még sincs egyedül!

Amikor végre elérte Florida partjait, megszólalt a telefonja. A szülei aggódtak érte, és megnyugvást kerestek, de nem volt egyszerű optimistának és gondtalannak tűnnie, miközben a szélrohamok ide-oda dobálták az autóját, az esőcseppek pedig hangosan verték a tetőt.

– Jól vagyok – állította mégis makacsul Stephanie.

Amikor a rádió bemondója ellentmondott neki, csatornát váltott, és inkább countryzenét hallgatott. Carrie Underwood Jesus, Take the Wheel című száma az adott helyzetben nem tett jót a hangulatának, de szívesebben hallgatta, mint a folyamatos helyzetjelentéseket a viharról.

– Orlandóban biztonságban leszek, és hamarosan odaérek.

Őszintén remélte, hogy a szülei elhiszik ezt a hazugságot.

A heves zápor miatt másfél óra alatt érte el az úti célját. Amikor bekanyarodott az általános iskola zsúfolásig telt parkolójába, ismét megszólalt a telefonja. Ránézett a kijelzőre, de nem ismerte fel a számot. Ha a Space Techtől keresik, kissé elkéstek a figyelmeztetéssel.

– Stephanie Bryant – mondta, és igyekezett nyugodtnak tűnni.

– Helló, Stephanie! Brett vagyok. Hol van?

A lány összeráncolta a homlokát. Tudta, hogy minél előbb meg kell jegyeznie az új munkatársai nevét, de így is biztos volt benne, hogy Brett nevű nem szerepel a listán.

– Elnézést, kivel beszélek?

– Brett vagyok. Brett Lincoln.

Ó, így már mindjárt más!

– Szóval Brett? – viccelődött Stephanie. – Tehát mégsem rendőrtiszt a keresztneve.

– Megérkezett már a szükségszállásra?

Ezek szerint a férfinak nincs humorérzéke. Stephanie ránézett az iskola épületére, és tett még egy próbát.

– Nem. Úgy döntöttem, hogy a házban fogom átvészelni a vihart.

– Azt erősen kétlem. A háza be van deszkázva, és nincs itt az autója.

A humoráról egyelőre ne beszéljünk, de legalább ránézett a házra. A gondoskodásra való hajlam is remek tulajdonság.

– Ne aggódjon, sikerült meggyőznie! Az iskola előtt parkolok, és amint letettük a telefont, bemegyek. Mik a legújabb hírek?

– A hurrikán szeme valószínűleg hajnalban fogja elérni a partot.

A lány nyelt egy nagyot. A háttérben megszólalt Brett rádiója, és a férfi egy kis türelmet kért.

– Le kell tennem – mondta Brett.

– Szeretnék köszönetet mondani magának. Nagyon sokat segített.

– Ez a munkám.

Stephanie azonban tudta, hogy a rendőr nem csupán a kötelességét teljesítette.

– Vigyázzon magára!

– Igyekezni fogok – válaszolta a férfi, azután letette a kagylót.

A nőnek eszébe jutott a jelenet a gátnál. Vajon nevetségessé tette volna magát, ha nem kezd el esni az eső? Felidézte magában a férfi sötét haját és markáns arcát, s a szíve hevesen megdobbant. Úgy vélte, hogy a rendőr nyers modora mögött egy olyan férfi rejtőzik, aki komoly kapcsolatra vágyik. Stephanie azonban nem vágyott komoly kapcsolatra, mert az elterelte volna a figyelmét a fontos dolgokról, és nem illett bele a terveibe. Lehet, hogy Brett Lincoln egy életre szól, ő azonban csak átutazóban van.

A Space Technél előléptették, áthelyezték egy másik államba, és a rendelkezésére bocsátottak egy házat. Mindezért cserébe a cég eredményeket várt tőle, mégpedig pozitívakat. Ezeket pedig nem lehetett összeegyeztetni egy hurrikánnal és egy vonzó rendőrrel.

Ennél rosszabb nem is lehetett volna az időzítés. A lány megrázta a fejét.

Az eső ismét verni kezdte a szélvédőt. A lány elfojtott egy sóhajt. Az álmodozással semmire sem megy. Kiszállt, és beszaladt egy eresz alá, ahol a dohányosok gyülekeztek. Egy poliészter pólót és hosszú nadrágot viselő nő rámutatott egy dupla ajtóra.

– Ott hátul kell jelentkeznie, de először pakoljon ki az autójából. Segítsünk?

Stephanie ránézett a nagy mellű nő névtáblájára.

– Köszönöm, Judy! Ez igazán kedves magától.

Az autóhoz vezető úton Judy Evans folyamatosan beszélt:

– Ki kell töltenie egy nyomtatványt, azután keressen magának egy helyet, és rendezkedjen be! Az evésen már túl vagyunk, de maradt még néhány szendvics a konyhában, ha éhes.

Judy beledobta a csikket egy pocsolyába, és amikor Stephanie kinyitotta a csomagtartót, kíváncsian belenézett.

– Ezt mindet be akarja hozni?

Stephanie habozott.

– Brett… mármint a rendőrség azt mondta, hogy semmi fontosat ne hagyjak hátra. Túl sok, igaz?

– Elég szűkös a hely odabent – figyelmeztette Judy. – És mindenki maga vigyáz a holmijára, habár ez nem jelent gondot. A dobozok az autóban is biztonságban lesznek. Az ott egy laptop?

Stephanie bólintott.

– Azt is hagyja kint, ha nem akarja állandóan szemmel tartani.

Ezek szerint itt nem lehet dolgozni?

– Rendben van – válaszolta Stephanie.

Hosszú napja volt, és egy csöndes sarokkal is be fogja érni, amíg a vihar elvonul.

– Hozott párnát és takarót?

– Igen, szerencsére.

Természetesen ezt is a rendőrtisztnek köszönhette. Kivette a hálózsákot a hátsó ülésről, miközben Judy néhány holmival a kezében elindult az iskola felé. Stephanie követte a tekintetével. Újdonsült barátja karján a manikűrkészlete himbálózott. Vajon hogyan került bele a csomagtartóba? Kevés ideje volt, és csak a legszükségesebb dolgokat szedte össze, de mit keres itt a manikűrkészlet? Vajon mit hozott még magával? És mit hagyott hátra?

Stephanie megfogta a táskáját, azután bezárta az autót, és követte Judyt.

A nő azonnal letette a holmiját, amint beért velük a tető alá, és rágyújtott egy újabb cigarettára.

– Honnan jön? – kérdezte Stephanie-t. – Belekerült a viharba? Egyedül van itt?

Stephanie nem ment bele a részletekbe, de azt nem tagadhatta le, hogy egyedül van.

– Jöjjön velem! – mondta egy szürke füstfelhő mögül Judy. – Mutatom az utat.

A nő beledobta a csikket egy üres üdítősdobozba, azután ismét a kezébe vette a manikűrkészletet és a papírdobozt.

– Jövőre hozunk hamutálakat – mondta egy vékony férfinak, aki a közelben álldogált.

– Ugyan! Legutóbb is ezt mondtad – hangzott a válasz.

– Legutóbb? – kérdezte meglepetten Stephanie, és kellemetlen érzés kerítette a hatalmába. – Errefelé minden évben kilakoltatják az embereket?

Judy hangos nevetése köhögésbe fulladt.

– Inkább havonta kétszer vagy háromszor. De csak nyáron, kicsikém!

– És néha ősszel is – tette hozzá a férfi, mire a körülöttük állók hevesen bólogattak.

A hurrikánok elkerülik Cocoa Beachet. Az ingatlanügynök azt állította, hogy a forgószél olyan ritka errefelé, mint egy meteorit becsapódása. Ezek az emberek azonban törzsvendégnek számítottak a szükségszálláson.

Stephanie végzett néhány fejkörzést, hogy ellazítsa a nyakizmait. Két gyógyszer és néhány óra nyugalom még megmentheti a fenyegető fejfájástól, de amikor Judy kinyitotta az épület ajtaját, hangos kiáltozás és gyermeksírás ütötte meg a fülét. Stephanie vágott egy grimaszt. Itt biztosan nem lesz nyugalma.

Az étkezőben több száz ember gyűlt össze. A helyiség egyik végében színpad állt, ahol családok társasjátékoztak, hogy eltereljék a gondolataikat. A terem másik végében állították fel az ágyakat, amelyeket a tulajdonosaik bőröndökkel és hátizsákokkal zártak körül, hogy elkülönítsék a területüket. Mind a négy sarokban televíziók üvöltöttek, és mindenfelé gyerekek szaladgáltak. Néhányan elaludtak a kimerültségtől.

Stephanie azon töprengett, hogy talán máshol kellene szerencsét próbálnia.

Odakint úgy szakadt az eső, mintha dézsából öntenék. A következő villámlás és mennydörgés után a dohányosok bemenekültek. Az a fontos, hogy tető legyen a fejem fölött, gondolta Stephanie, és követte Judyt az egyik szabad ágyhoz.

– Itt jó helye lesz – mondta a nő, és mielőtt Stephanie válaszolhatott volna, lepakolta a holmiját. – Jöjjön előre, ha berendezkedett! Arra vannak a mosdók, a konyha pedig a színpad mögött. Éhes?

Stephanie csak egy fánkot evett reggelire, és útközben megéhezett, de az étkezőben izzadság, tisztítószerek és iskolai ebéd szaga terjengett.

– Szívesen innék egy kávét.

– Abból bőven jut mindenkinek. Elöl találkozunk.

Stephanie sűrűn pislogni kezdett, mert elfutották a szemét a könnyek. Legszívesebben a saját, matracos ágyába bújt volna bele, egy tiszta lepedő és egy tiszta takaró közé – nem pedig egy hálózsákba, amely egy tábori ágyon hever. Gyorsan elővette a táskájából a pulóvert és a kispárnát, amelyeket Brett Lincolntól kapott. Feltűnés nélkül az arcához szorította a szürke anyagot, abban a reményben, hogy a férfi arcszeszének illatából bátorságot meríthet, de a pulóvernek csak mosószer illata volt.

Amikor az emberek összegyűltek a terem sarkában, és izgatottan figyelni kezdték a tévék képernyőjét, Stephanie is odament. Mindenki elcsöndesedett, miközben egy Miamiban lévő tévéstúdióban az Arlene irányáról és a szél erejéről beszéltek. Bevágtak egy térképet is, és a piros nyíl egyenesen Cocoa Beachre mutatott. A bemondók újra és újra elismételték, hogy „az előrejelzések csak hozzávetőlegesek”, de azt feltételezték, hogy a hurrikán az utolsó pillanatban északnak fordul.

Stephanie éppen meg akarta kérdezni valakitől, hogy ez azt jelenti-e, hogy mindannyian hazamehetnek, amikor bejelentkezett egy riporter, aki a sötét felhők alatt állt, és gyorsan elhajolt egy feléje tartó pálmalevél elől.

– Semmiképpen ne menjenek ki a szabadba! – figyelmeztette a nézőket.

A hivatalos közleményt újra elkezdték sugározni az elejétől. Stephanie utat tört magának az emberek között, akik továbbra is meredten bámulták a képernyőt. Gyorsan megmasszírozta lüktető halántékát. Úgy tűnt, hogy itt mindenki többet tud nála. Ideges és feszült lett a helyzettől, és zaklatottan körbehordozta a tekintetét a teremben. Muszáj valami vidám dologgal elterelnie a figyelmét. A saját öltözékén kívül azonban semmi szórakoztatót nem talált.

Nyilvánvalóan fogalma sem volt az evakuálás öltözködési szabályairól. Elhatározta, hogy még a következő forgószél előtt tartani fog egy továbbképzést a Space Technél. Már hallotta is, hogy mit fog mondani: …és jusson eszükbe, hogy a külső nem számít! A kényelmes pamut sokkal jobb, mint a durva vászon, a foltos pólók pedig jóval praktikusabbak a csipkés szegélyű felsőrészeknél. A farmer megengedett, amennyiben nem túlságosan divatos és szűk…

Stephanie megpillantotta Brett hatalmas pulóverét, amely a hálózsákon hevert. Kilakoltatás esetére ideális. Gyorsan belebújt, és megállapította, hogy majdnem a térdéig ér, de az ujját legalább fel lehetett hajtani. Márkás farmernadrágja és a magas sarkú szandálja továbbra sem felelt meg az alkalomnak, a pulóver viszont kényelmes volt, és meleg. Még a fejfájása is alábbhagyott egy kicsit.

Öt perccel később a fogadóasztal mellett ült, és szótlanul meredt a nyomtatványra. Azon töprengett, hogy kit írjon be a „vészhelyzet esetén értesítendő” rovatba. Amikor rádöbbent, hogy a legközelebbi rokonai több ezer kilométer távolságban élnek Ohióban, még sebezhetőbbnek és kiszolgáltatottabbnak érezte magát.

Vajon hogy kerül egy középnyugati, városi lány egy általános iskola nem rendeltetésszerűen használt menzájára? Legalább annyit tudott, hogy kit hibáztasson. Természetesen az ingatlanügynököt, ki mást? Elhitte annak a nőnek, hogy nincs veszélyben!

Stephanie hitetlenkedve megcsóválta a fejét. Hogy lehetett ennyire naiv? Azután ismét a kérdőív fölé hajolt, és beírta a szülei elérhetőségét. A szükségszállásra vonatkozó szabályok meglehetősen egyszerűek voltak. Fegyvert és háziállatot nem lehetett bevinni, ezenkívül tilos volt az alkoholfogyasztás és a szex. Stephanie végignézett magán. A szürke pulóverben úgy festett, mintha egy ponyvát tekert volna maga köré. A szextilalommal biztosan nem lesz gondja.

Ebben a pillanatban meghallotta Judy hangját, aki könnyedén túlharsogta a háttérzajt. Stephanie a hang irányába fordult. Judy egyik keze a kilincsen volt, a másikban pedig egy égő cigarettát tartott.

– Mondtam már, hogy ez tilos! Nem hozhatják be ide.

Stephanie azon töprengett, hogy vajon mi lehet a vita tárgya. Talán fegyver vagy alkohol? Odakint egy ázott család álldogált. A szülők egy-egy síró gyermeket tartottak a karjukban, a férfi lábánál pedig egy csapzott szőrű kutya ült.

– Ide tilos kutyát behozni – makacskodott Judy. – És nem maradhat egyedül az autóban sem. Keresniük kell neki egy megfelelő szállást.

– Nem, apa, ne! – kiáltotta az egyik kislány. – Seminolt nem fújhatja el a szél.

– Félek, apa! – tette hozzá az ikertestvére.

– Ez a kutya nagyon szelíd, asszonyom! – mondta kimerülten a két kislány édesapja. – Kérem! Itt kell maradnunk.

Judy karba tette a kezét.

Stephanie gondolkodás nélkül felugrott. Végre egy olyan probléma, amelyet képes megoldani.

– Helló! – kiáltotta oda menet közben a társaságnak. – Hol maradtatok ilyen sokáig? Már kezdtem aggódni. – Miután odaért a csapzott családhoz, gyorsan átölelte az édesanyát. – Menjen bele a játékba! – súgta a nő fülébe.

– A menhely odaadta valaki másnak Seminol helyét – magyarázta higgadtan az asszony. – Órák óta próbálunk egy másik helyet találni neki, de hiába. Magunkkal kellett hoznunk.

– Maga talán ismeri ezeket az embereket, Stephanie? – kérdezte kétkedve Judy.

– Ők a szomszédaim – válaszolta Stephanie, habár fogalma sem volt, hol laknak a „szomszédai”. – Te jó ég! Biztosan nagyon elfáradtatok. – Gyorsan átölelte a férfit is, azután rámosolygott a lányokra. – Mellettem van elég hely. Ott kipihenhetitek magatokat.

– Arról szó sem lehet – vágott a szavába Judy.

Stephanie tudomást sem vett róla.

– Nagyon jó kutya vagy, Seminol! Feküdj le szépen!

Az állat azonnal engedelmeskedett. Stephanie úgy döntött, hogy csak egy jótékony hazugság mentheti meg a helyzetet.

– Seminolt kifejezetten kisgyermekes anyák mellé képezték ki, Judy!

– Úgy van – erősítette meg az apa. – Rendkívül jóindulatú, és a légynek sem tudna ártani. Esküszöm, hogy nem lesz vele gond.

Judyt azonban nem sikerült meggyőzniük.

– Látom rajta, hogy szelíd, de háziállatokat ide tilos behozni. Be tudják bizonyítani, hogy speciálisan képzett? Azok a kutyák mindig mellényt hordanak. Az övé hol van?

– A menhelyen nem lett volna rá szükség, igaz? – kérdezte Stephanie.

– Az egész az én hibám – vette fel a fonalat az anya. – Annyira siettünk, hogy a mellényét a konyhában felejtettük.

Judy lehalkította a hangját.

– Nem hiszek maguknak, de ha megesküsznek, hogy rendesen fog viselkedni…

Judy elhallgatott. A kutya gazdái lelkesen bólogatni kezdtek. Az eb egyikükről a másikra nézett, mintha megérezte volna, hogy az ő sorsa a tét.

– A képzett kutyákkal kivételt teszünk – közölte végül Judy. – De magukkal kell maradnia. És ha odapiszkít valahová, azonnal feltakarítják, világos?

– Szobatiszta, de ha mégis baleset történik, azonnal eltüntetjük a nyomokat – ígérte az apa.

– Rendben van. – Judy ránézett Stephanie-ra. – Keressen nekik egy helyet, és töltesse ki velük is a nyomtatványt!

– Azonnal intézkedem.

Stephanie intett a családnak, hogy kövessék, azután odavezette őket az alvóhelyéhez.

– Egyébként Tom vagyok – súgta oda neki az apa. – Ő itt a feleségem, Mary. A lányokat Barbarának és Brendának hívják.

– Jó tudni – válaszolta mosolyogva Stephanie. – Téged pedig Seminolnak, igaz? – kérdezte a kutyától, amely el sem mozdult az apa sarkából. – Honnan érkeztetek?

– Cocoa Beachről – válaszolta Mary.

Stephanie elnevette magát.

– Akkor valóban szomszédok vagyunk. Ma költöztem oda. – A lány rámutatott a holmijára. – Nem a Ritz, és nem is a Marriott. De száraz.

A lányok a szüleikbe kapaszkodtak, miközben a család szemügyre vette átmeneti otthonát. Stephanie visszautasította a heves köszönetnyilvánítást, azután mindannyian tanácstalanul álldogáltak. Seminol azonban feltalálta magát – odakocogott Stephanie hálózsákjához, megszaglászta, azután egy elégedett sóhaj kíséretében odafeküdt mellé. A lányok elnevették magukat, és ők is hamarosan elfoglalták a számukra kijelölt területet.

Stephanie magukra hagyta őket, és beszerző körútra indult. Hamarosan törülközőkkel, takarókkal, forró kávéval és dobozos üdítőkkel tért vissza. Miközben Mary és a kutya a gyerekekre vigyázott, Stephanie és Tom magára húzott egy-egy szemeteszsákot esőkabát gyanánt, azután kimentek az autóhoz a legszükségesebb holmikért. Mire a család a körülményekhez képest kényelmesen elhelyezkedett, az esőcseppek hangosan kopogtak az épület tetején, és a szél rázni kezdte az ablakokat.

Az Arlene a part felé közeledett.

Az időjárás-jelentésből megtudták, hogy a barométer folyamatosan esik. Valaki felhangosította a tévét. Az étkezőben lassan eluralkodott a pánik. Az emberek kezdték felfogni, hogy a hurrikán talán mégsem fogja megkímélni az otthonukat. Többen kiabálni és veszekedni kezdtek, a gyermekek pedig nyugtalanok lettek.

Stephanie-nak annyira fájt a feje, hogy legszívesebben bebújt volna valamelyik sarokba. Erre azonban esélye sem volt. Szerencsére az édesanyja rengeteg finomságot csomagolt neki, amelyeket Stephanie eredetileg a helyi iskolának akart adományozni, és fogalma sem volt, hogyan kerültek be végül a csomagtartóba. Most azonban nagyon örült, hogy Judy behozta őket. A dobozban annyi keksz, csokoládé és pillecukor volt, hogy egy egész tábornak elég lett volna.

Tom, Mary és a lányok segítettek felpakolni az egészet egy asztalra. A többi család innivalókat hozott, és lassan mindenki megnyugodott az étkezőben. A