Cserháti Éva

Zarándoklat
a halálba

Cserháti Éva

Zarándoklat
a halálba

A K. É. Z. harmadik esete

ATHENAEUM

© Cserháti Éva, 2021

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó az Athenaeum Kiadó ügyvezetője

1086 Budapest, Dankó utca 4–8. Tel.: 235-5020

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 169 4

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kustos Júlia

Szerkesztette: Solymosi Éva

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Borító: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Slachta Margit (1884–1974), Tímár Ágnes (1928–2020) és mindazon szerzetesnők emlékére, akik hivatásukhoz hűségesek tudtak maradni. És azok emlékére is, akik kénytelenek voltak más utat választani.

Akkor lesz az embernek igazán élete, ha dönt, és azon az eldöntött úton továbbmegy. Ha ezt nem tudja megtenni, akkor csak a bizonytalanság lesz, futnak az évek.

Tímár Ágnes O.Cist.

Boldogok, akik megtartják útjaimat.

Példabeszédek könyve 8,32

Prológus

Az utolsó éles képeket felidézte magában minden reggel és minden este, hogy ne feledje, nem bűn nélkül való ő sem. A vonatablaknak dőlő test előtt térdelt, és kapkodva próbálta a halott kezéből kiszedni a Szentlélek jelvényt. A lánc az atya véres ujjaira tekeredett. Egy határozott rántással sikerült kiszabadítania. Felugrott, félrerántotta a fülkeajtót, de azonnal visszahőkölt.

A folyosóról sűrű, rózsaszín füst áramlott be a fülkébe, és egy pillanat alatt körbeölelte őt. Dermedten állt. Aztán a minden porcikáját betöltő pánik hirtelen felolvadt a rózsaszín ködben, és szívét elöntötte a teljes bizonyosság. A csendes fülke halálos némaságát felváltotta a fülében felcsendülő ének: Gaudete in Domino semper. Örvendjetek mindig az Úrban!

Hátrafordult, visszalépett az ülések közé és behúzta maga mögött az ajtót. A füsttől könnyezni kezdett, ezért tapogatózva helyezte vissza a Szentlélek jelvényt az atya tenyerébe, hogy kétség se maradhasson bűnössége felől. Aztán végignézett magán. Végre rózsaszínbe öltöztette az Úr, őt, aki a keresztény öröm szentévében született. Iterum dico, gaudete. Ismét mondom, örvendjetek! – zengtek a fejében Pál apostol szavai.

Letérdelt, a két tenyere közé vette az atya jelvényt rejtő kezét, és úgy kezdett imádkozni. Lehunyta a szemét. Nagy nyugalom áradt szét benne, és az elmúlt év minden fájdalma szertefoszlott. Már nem félt. A Fogolykiváltó Boldogasszony napja volt, az új munkaév kezdete, és reggel még együtt énekelte a Laudest a Mercedes-kép előtt a többiekkel. Akkor azt kérte, szabadítsa őt meg a Szűzanya a harag rabságából. Most a börtönviselt nővérek jutottak az eszébe, a hitük ereje a szétszóratásban. Tudta, hogy az Úr végre meghallgatta őt, és méltónak találta rá, hogy áldozatát elfogadja. A ti szelídségetek legyen ismert minden ember előtt. Az Úr közel!

Hosszan fohászkodott, hogy az elhunyt bűnei megbocsátást nyerjenek, és Isten emelje őt magához az Ő nagy kegyességében. Amikor pedig meghallotta a sietős léptek dobogását, utolsó könyörgésével azt kérte, felejtse el örökre a fiú alakját, akit a vonatfolyosó másik végén látott eltűnni a lengőajtó mögött, mielőtt haraggal telve belépett volna a csendes fülkébe.

Így találtak rá.

Rácz Flórián atya véres holtteste előtt egy középkorú apáca térdepelt, adventi miseéneket dúdolva.

FEKETE HOLLÓK

1. fejezet

Telki-Nagy Judit őrnagy a vérrögöket vizsgálta. Az egyik nagyobb volt, a másik kisebb, fekete mindkettő. Vészjóslóan lebegtek a vízben. Hogy elterelje a figyelmét a fájdalomról, próbálta felidézni, mit árul el gyilkosság esetén a vérrögök színe, mérete, sűrűsége és viszkozitása. Mit mesélnek a gyilkosság módjáról, ha leszállnak a víz aljára, ahelyett, hogy hamar feloldódnának? Megrázta a fejét. Két évtizede volt nyomozó és tíz éve dolgozott a Kiemelt Életellenes Ügyeket Felderítő Főosztályon, de medencés gyilkossággal még nem volt dolga.

A gondolatsor megszakadt, Telki-Nagy előregörnyedt és becsukta a szemét. A görcshullám most volt a legerősebb. Az ajtónak támasztotta a kezét, és érezte, hogy elönti a veríték. Próbált nagy levegőt venni, mert hirtelen émelyegni kezdett, de csak a saját zihálását hallotta és a fülében doboló vért.

Várta, hogy alábbhagyjon a fájdalom, és két lába között a vécécsészében lebegő vérrögökre meredt megint. Azon tűnődött, hogy harminc éve menstruál, mégsem tudja, mekkora a normál méretű vérrög, és honnantól patologikus.

Kihasználva a pár perces nyugalmat a következő görcsrohamig, letépett egy nagy adag vécépapírt és betétet cserélt. A vécét kétszer is lehúzta maga után, mint aki bűnjelet akar eltüntetni. Ha bűnt nem is követett el, bűntudata volt.

Az alhasa olyan rettenetesen feszült már kora reggel, hogy Andrew egyik régi kordnadrágját vette fel, aminek széles volt a dereka. Máskor, ha menstruált, kényelemből a régi terhesnadrágokat hordta. De ma reggel a látványukat sem bírta elviselni. El kellett volna őket ajándékozni időben.

A főosztály mosdója kicsi volt, és Telki-Nagy nem akarta, hogy bárki rányisson. Különösen Admin ne, gondolta, aki alacsony volt, de nagyon széles, és aki mellett lapjával sem tudott volna kioldalazni. De ahogy a mosdó fölé hajolt, hirtelen beléhasított, hogy Admin már biztosan nem fog rányitni.

Admint – valódi nevén Kovácsné Fáy Matildot –, az egykori informatikust augusztus elején nyugdíjazták, és Vasvári Lajos századost is elbúcsúztatták nyár végén. Így négy hete megszűnt a C csoport, melynek Telki-Nagy egy évig volt a vezetője. 2015 nyarán, amikor megalakult, hatalmas reményeket fűzött ehhez a látszólag szedett-vedett csapathoz, és ezek részben be is igazolódtak. Számos kisebb-nagyobb rejtélyt göngyölítettek fel, meghazudtolva ezzel a felsővezető alacsony elvárásait, aki nem komoly nyomozócsoportként, hanem a rendőrségi imázsépítő kampány baklövéseként tekintett rájuk.

A régiek közül egyedül Köteles László főhadnagy maradt vele, akit magával vitt az újjáalakult A csoportba. Szeptember vége volt, és az elmúlt négy hétben Telki-Nagy energiájának nagy részét Bartos Péter százados csalódottsága kötötte le. Így nem tudatosult benne, mennyire gyászolja a régi csapatot.

A menstruációs görcsök most nemcsak az üresen maradt méhfalat tisztogatták, de utat engedtek a meg sem fogalmazott veszteségérzetnek is. Az őrnagy az ajkába harapott, mint aki kínos érzelmeken kapja magát. Utálta a menstruáció okozta érzékenységet.

Sietve kezet mosott, és felszárította arcáról a verítéket. Szerette volna, ha az újabb görcshullám már az iroda magányában éri, és előtte még meg akarta tölteni melegvizes-palackját a teakonyhában. De elkésett.

Úgy érezte, a görcs szétrepeszti a csípőjét, és méhe perceken belül leszakad, magával rántva a deréktáji izmokat is. A lüktető fájdalom a combfeszítőket is összehúzta. Az őrnagy két kezével a mosdó szélébe kapaszkodott, és előrehajolt. Homlokát újra kiverte a víz, és váratlanul csorogni kezdtek a könnyei.

Nem gondolta volna, hogy a kudarc ennyire meg fogja viselni.

Vasvári Lajos nyugalmazott százados kitárta a kaput, betolatott a kertbe az öreg Forddal, de mielőtt kiszállt volna, hátranyúlt és kivette a zacskóból az egyik pálinkásüveget. Törköly volt, nem a kedvence, de nagyot húzott belőle. Lekapcsolta a fényszórókat, és elfordította a slusszkulcsot, hogy az utastéri lámpa is kialudjon. Így ült, kezében az üveggel.

Sötét volt a ház, sötét a szeptember végi kert, csillagtalan az éjjel. Nem mozdult. Nem akart kiszállni, hogy becsukja a kaput, nem akarta magára riglizni a kertet. Nem akart bemenni a házba sem, nem akarta hallani a kulcs alatt megforduló zár magányos kattanását.

Amíg a kocsiban ült, esély volt rá, hogy valami történjen. Valami, ami annak a Vasvári Lajosnak az életére emlékezteti, aki alig hat hete még volt. Az ország legkiválóbb ballisztikai szakértőjének mindennapjaira, aki a Kiemelt Életellenes Ügyeket Felderítő Főosztály C csoportjában dolgozott. Aki több mint harmincéves pályafutása alatt százával oldotta meg a legkacifántosabb bűnügyeket. Akinek a szaktudásáért versengtek az egyes csoportok és egységek. Aki szeptemberig nélkülözhetetlen volt a magyar rendőrség számára.

Nagyot kortyolt a pálinkából. Az unokatestvére három üveggel adott. Azok legalább örültek, hogy végre nyugdíjas, és le tud menni hozzájuk szüretre. Eddig soha nem volt erre ideje – és kedve sem persze. Az első este még kellemesen telt, jól berúgtak, nem is készült másra. Másnap azonban idegennek talált mindent. Már reggelinél csak az esti ivászatra tudott gondolni. Azok meg beszélgetni akartak. Talán udvariasságból, talán tényleg érdekelte őket, mi lehet vele. Hazajött egy nappal előbb, nem bírta a kérdéseket.

– Mit fogsz most magaddal kezdeni, Lajos? – ugratta az unokatestvére. – Se gyilkosság, se betörés, csak a veteményes.

A felesége még rosszabb volt, mert az meg állandóan az unokájáról faggatta, hogy mekkora a Krisztike, meg jár-e már óvodába. És hogy most majd segítségére lehet Marcsinak, vigyázhat ő is a gyerekre. Vasvári csak hümmögött, kerülve a válaszadást. A lánya egy hónapja nem járt nála, mert kiborult, hogy fröccsözött, amikor Krisztikét nála hagyta egy órára. Hiába mondta neki, hogy nem volt berúgva.

– De piálsz, apa, megint csak piálsz! – kiabálta Marcsi. – Nem ez volt a megállapodás.

Krisztike a kert végéből figyelte őket. Vádló pillantása annyira fájt, hogy a kertnek azt a részét azóta sem bírta rendbe tenni, pedig már bőven itt volt az ősz.

Akkor az unokatestvére kezdett rá, hogyha a veteményes nem elég, akkor vegyen egy hobbitelket, meg szerezzen egy nőt. Az rendbe tenné őt is, és lenne valami célja a napjainak. Vasvári erre tréfásan odavetette, hogy még soha nem unatkozott, és inkább napszámba hasogatna tűzifát, mint hogy még egyszer nőzésre adja a fejét. Saját viccén az asztalt csapkodva hahotázott, hogy elnyomja a belső hangot, ami azt súgta, hogy ha a nőzésnek bármi esélye lenne, akkor egész biztosan Zsuzsát választaná. Azt a Zsuzsát, akit ő üldözött el, és akivel három éve nem beszélt.

Megborzongott. Beleszagolt a pálinkásüvegbe, mielőtt meghúzta. A törkölynek messze nem volt olyan zamatos illata, mint a jóféle kajszinak. Olyat csak egykori kollégája, az öreg Feri tudott főzni. Hozott is neki mindig, de csak miután otthon megérlelte.

– Ismerlek, mint a rossz pénzt – mondta mindig nevetve, amikor átadott neki két-három palackkal. – Nem tudod te kivárni, hogy beérjen a zamata.

És ebben igaza volt. Ahogy abban is, hogy nyugdíjazás után fél évvel felkötötte magát. Előtte kajszipálinkát ivott. Nem törkölyt.

Bartos Péter százados figyelt. Látta, hogy az őrnagy harmadszorra megy ki a mosdóba, arca sápadt, a járása bizonytalan, magas termete meggörnyedt. Egy csúnyán kitérdelt, medvebarna kordnadrágot viselt, amit Bartos még soha nem látott rajta. Meg mert volna rá esküdni, hogy férfiszabás. A taszító ruhadarab ráadásul Telki-Nagy bokája felett egy centivel ért véget. Annyira ronda volt és esetlen, hogy Bartos arra gondolt, egy magára valamit adó nő ilyet csak büntetésből vesz fel. Mit követhetett el az őrnagy, ha ezt érdemelte ma reggel?

A százados egyébként sem talált semmi vonzót Telki-Nagyban. Nagyon magas, csontos nő volt, aki hosszú barna haját szinte mindig lófarokban viselte. Egyetlen dísze jegygyűrűje és a zöld jadeköves fülbevalója volt, nem sminkelte magát, és parfüm helyett szappanszag lengte körül. Bartos jellegtelennek tartotta az arcát, de ha a haverokkal szóba került sörözés alatt, el kellett ismernie, hogy az őrnagy nyugalmat sugárzó tekintete őt is magával ragadja néha.

Most azonban a nyugalomnak nyoma sem volt az őrnagyon. Bartos nem tudta eldönteni, hogy ezt személyes sikernek könyvelje-e el, hiszen az elmúlt négy hétben mindent megtett, hogy csalódottságát napi szinten éreztesse vele.

Tavasszal, amikor a C csoport felszámolása már eldöntöttnek tetszett, szóba került, hogy annak vezetése helyett Telki-Nagy az A csoportot kapja meg. Bartos ezt komolyan nehezményezte, mivel ő öt éve volt az A csoport tagja, és amikor a főnök megbetegedett, biztosra vette, hogy őt fogják előléptetni. Détár József vezérőrnagy – azaz Nemdebár, ahogy gyakori szófordulata miatt a háta mögött csúfolták – azonban odáig volt Telki-Nagyért, így a nő lett Bartos felettese.

A férfi jó megfigyelő volt, és nem áltatta magát azzal, hogy az őrnagyon látott változás pusztán az ő aknamunkájának lenne köszönhető. Sőt remélte, hogy nincs egyedül a megérdemelt pozícióért folyó harcban. Talán a segítségére siet egy váratlan betegség.

Telki-Nagyot mindenki kortalannak tartotta, de annyi biztos volt, hogy már a negyvenes éveiben járt, és Bartos remélte, ha más nem is, legalább a menopauza eléri idejekorán. Olyankor a nők megőrülnek, olvasta az egyik wellnessmagazinban, amiből mindig hevert egy-kettő az ebédlőasztalon. Egy őrült nyomozó pedig hibát hibára halmoz.

És akkor eljön az ő ideje.

– Nekem ebből a csávóból totál elegem van! – fakadt ki a feleségének Köteles László főhadnagy.

Micike a szokatlanul indulatos hangsúlytól sírva fakadt, és puszta szolidaritásból a hangos bömbölésbe ikertestvére, Jucóka is bekapcsolódott. Réka nagyot sóhajtott, és leereszkedett a padlóra a két, versenyt visító másfél éves közé.

– Nekem meg abból van elegem, hogy itthon is mindig a nyomozó úr problémáival foglalkozunk – vetette oda keserűen.

Köteles meglepődött, mert Rékára nem volt jellemző a keserűség. Jól viselte, amikor kiderült, hogy Köteles visszautasította az apaságira menetelt, és akkor sem rendezett jelenetet, amikor egy eset kapcsán hazudott neki. Rékával mindent meg lehetett beszélni. Házasságuk azon alapult, hogy soha nem feltételeztek egymásról rossz szándékot, és elfogadták, ha a másik hibázott.

– Ezt ne most beszéljük meg! – válaszolta Köteles békéltető hangon, és ő is leereszkedett a padlóra. Az ölébe vette Jucókát, aki azonnal elhallgatott, és elégedetten nyugtázta, hogy szolidaritása jutalmaként most szabadon játszhat apja fülével.

– Melyiket ne beszéljük meg most? Hogy hetek óta azt hallgatom, mennyire utálod Bartost vagy azt, hogy itthon minden a te munkádról szól?

Köteles erre nem számított. Réka mindig támogatta a munkájával kapcsolatos gondjaiban. A nyáron ő maga mondta ki, mekkora veszteség Kötelesnek, hogy Vasvári nyugdíjba vonul. Az öreg százados az egyik legkiválóbb nyomozó volt az életelleneseknél, de mivel sokat ivott, és józan időszakjaiban depresszió gyötörte, minden csoport és egység igyekezett tőle megszabadulni. A felső vezetés azonban, ahol a pletykák szerint lekötelezettjei ültek, elsimította a fegyelmi ügyeit és pozícióban tartotta a nyugdíjazásáig.

Köteles viszont őszintén megkedvelte az együtt töltött egy év alatt, és nem csak azért, mert az öreg a szárnyai alá vette. A jóképű, nyúlánk, izmos Bartos könyörtelen törtetése mellett most még jobban hiányzott neki a tokás, kopaszodó, és sokszor elhanyagolt Vasvári esetlen atyáskodása és ritkán osztogatott elismerése.

Micike még mindig hüppögött Réka karjában, és ez elég indokot szolgáltatott arra, hogy Köteles kibújjon a beszélgetés alól.

– Egyiket se. Most nem alkalmas – mondta, és a megrendült gyerek felé biccentett.

De Réka ezúttal nem engedett:

– És mikor lesz alkalmas? Majd ha leérettségiztek?

Anyja hangsúlyától megijedve Micike újra rákezdte. Réka Köteles ölébe rakta a síró gyereket, és szó nélkül kiment a nappaliból. Köteles hallotta, hogy megereszti a fürdővizet az ikreknek. Ő pedig nagy sóhajjal elnyúlt a padlón, és hagyta, hogy egyik lánya a haját cibálja gügyögve, a másik a hasára másszon, mely már csak hanyatt fekve tűnt elviselhető nagyságúnak.

Tudta, hogy a feleségének igaza van. A megegyezés az volt, hogy Köteles marad otthon a lányokkal az első év után, amint Réka abbahagyja a szoptatást. Ő azonban folytatni akarta a munkát Telki-Naggyal az A csoportban. Augusztusban Réka világosan megmondta, cserbenhagyva érzi magát. Köteles viszont életében először megkötötte magát. Itt volt az ideje, hogy döntéseit ne a másoknak való megfelelés befolyásolja.

2. fejezet

Admin hatalmasat harapott a túrós táskába. Nagyszerű érzés volt bűntudat nélkül péksüteményt enni reggelire, ráadásul kettőt is. A kakaós csigát túl édesnek találta, ezért elhatározta, hogy legközelebb is sajtos croissant-nal indít. A sós után az édes. Most már csak azt kell elérnie, hogy a bűntudatnak a gondolata se merüljön fel benne: az evéshez csak a jól megérdemelt örömérzet kapcsolódjon. Azaz ne legyen bűntudata azért, mert nincs bűntudata.

– Ilyeneket az anorexiásoknak tanítanak – vonta fel a szemöldökét a lánya, Ági, amikor beszámolt neki a testpozitivista klub első találkozójáról.

Áginak megvolt az a rossz tulajdonsága, hogy kritikus megjegyzéseit olyan pillantásokkal kísérte, mintha ő lenne anyja legújabb őrületének első számú áldozata. Végignézett Adminon, aki tisztában volt vele, hogy a sorvasztó evészavarnak semmi jelét nem mutatja.

– Légyszi, ne mondd meg, hány kiló választ el az anorexiától – húzta el a száját.

– Harminc-negyven szerintem – jelentette ki egy gyerekhang a konyhaajtóból.

– De Vica! – szólt rá a lányára Ági tettetett felháborodással, aztán elnevette magát.

Admin öblös, mély hangján velük hahotázott, de csak kínjában. A testpozitivizmus egyik sarkalatos pontja, hogy az ilyen mérgező megjegyzésnek nem ül fel, és nem hagyja, hogy aláássák a testképét, amely a rajta levő pluszkilók ellenére – illetve azokkal együtt – pozitív. Mégis meg volt bántva.

Ágitól nem nagyon várt mást. Férje halála, és különösen lánya válása óta véd- és dacszövetséget alkottak, amiben, ha nem adódott válság, a dac dominált. A tizenegy éves Vica azonban már elég nagy volt ahhoz, hogy tudja, mennyire bántó a megjegyzése.

A lánya nagyon más természet volt, ezért Admin titokban úgy tekintett az unokájára, mint aki hordoz egy kicsit belőle is. Lánya egyedül nevelte Vicát, aki ezért kiskora óta sok időt töltött Adminnál, és felnézett rá mindazért, amit Ági hülye hobbinak tartott. Vica vagánynak találta, hogy a nagyanyja vitorlázik, büszke volt rá, hogy egy évig informatikusként dolgozott a gyilkossági csoportnál, és ő volt a legboldogabb, hogy Admin detektívkarrierje nem szakadt meg: nyugdíjazás után felvették egy magánnyomozó irodába.

Ágival ellentétben nem tartotta nevetségesnek, hogy nagyanyját a barátai és a munkatársai Adminnak hívják. Azt is értette, hogy ez becenevének, a Mandinak az anagrammája. Ennek betűiből keverte az Admin nevet, ami egyszerre fejezte ki számára az óhajtott semlegességet és szolgált álcaként. Admin a háttérből irányított, hozzáférése volt mindenhez és gyorsan átlátta a rendszereket. Egy Kovácsné Fáy Matilddal nem esnek meg izgalmas dolgok az életben.

Az utóbbi időben azonban Vica kezdett inkább az anyjához húzni, és ha eddig nem is tett megjegyzést nagyanyja kövérségére, már érdeklődött nála, miért nem sminkel. Admin a kérdés utáni reggelen hosszasan vizsgálta az arcát, hogy van-e rajta feltűnő elváltozás. De a magas homlok felett ugyanolyan őszen meredt égnek sörtehaja, szeme körül sem húzódott több szarkaláb, arcbőre pedig kifeszült a bőven mért zsírszöveten.

„Egy bizonyos kor után egy nőnek választania kell a segge és a feje között” – hallotta évtizedekkel ezelőtt egyszer a villamoson. És ugyan gyors észjárású volt, kis időbe telt az összefüggést kibogoznia. Azaz ötven után vagy kis fenék és ráncos arc várt rá, vagy a kipárnázott járomcsontokhoz a hasonlóan kipárnázott hátsó járt. Admin számára világos volt, melyiket válassza, és ebben a testpozitivista klub célkitűzése csak megerősítette. Szeresd magadat olyannak, amilyen vagy!

A túrós táska elfogyott, morzsáit a mosogató fölé hajolva próbálta lesöpörni széles melleiről. Aztán belevicsorgott a bejárati ajtó melletti tükörbe, hogy maradt-e a foga között valami. A tükör előtt megint eszébe jutott Vica kérdése a sminkelésről, és próbálta felidézni, mi foglalkoztatta őt tizenegy évesen, de csak az indiános könyvek jutottak az eszébe. Égnek meredő ősz haja beillene tolldísznek, pláne, ha mondjuk Szürkegém lenne a törzsi neve. Az képes egy nyulat egészben lenyelni.

Szélesen elmosolyodott. Indián főnök helyett irodafőnök lett belőle. Az az arcfestés, amire ő vágyott, valószínűleg elijesztené az ügyfeleket. És ezt egy újonnan indult magánnyomozó irodában a legtudatosabb testpozitivista sem merné megkockáztatni.

Magyar Vanda mögött becsapódott a nehéz fakapu. A kukák mellett állva megvárta, amíg az automata zárrendszer berregése elhallgat. A kapualj sötét volt és dohos, a szemetesládák fekete csíkot húztak a tavasszal festett falakra. Jobbra a lépcsőház futott fel elkoptatott márványlépcsőkkel, szemben pedig az udvar nyílt.

A kukák felett a falon színes tábla hirdette: SEGÍTŐ KÉZ NYOMOZÓIRODA És alatta: CSAK NŐKNEK! A feliratot kis rajz egészítette ki, mutatva, hogy az iroda a gangos ház belső udvaráról nyílik.

Vanda próbálta elképzelni, hogy ő a kétségbeesett ügyfél, akinek utolsó reménysége az iroda, és most rohan az előre megbeszélt időpontra. Egy barátnőjétől hallotta, mennyire sikeres ez a fiatal magánnyomozó, és örömmel vállalja a legnehezebb ügyek felgöngyölítését is. A neten olvasta a száznál is több pozitív értékelést. Négy vagy öt csillagot adott rá mindenki. A szíve a torkában dobog. Keresztülvág a mediterrán stílusban berendezett udvaron, ahol hatalmas cserepekben illatos rozmaring és kakukkfű nő. A ház fala előtt árnyékliliomok. Az udvarra néző ablakokon ízléses függöny, a párkányon idényvirágok nyílnak. Tulipán vagy muskátli. A nő hitetlenkedve néz körül. Mindez a hatodik kerületben! Bizalma egyre nő. Boldogan nyugtázza, hogy már várták, hiszen nyílik a bejárati ajtó, és…

– Vandaaa! Vandaaa! Te vagy az? Megint beragadt a kapu? – bömbölte egy mély basszus az udvar felől.

– Jövök már – sóhajtotta Vanda alig hallhatóan. Néhány lépéssel az udvaron volt. A tócsákat kerülgetve megbotlott az egykori porolóállvány fémcsövében, amit nem sikerült a megrepedezett betonlapokkal egy síkban levágni. Ha Admin nem kapja el, akkor semmi sem mentette volna meg az otthonról hozott kávésbögréket.

– Beragadt a kapu vagy megint valami ocsmányságot raktak a postaládába? – kérdezte Admin, amikor beléptek a lakásba, melynek előszoba híján első helyisége a konyha volt.

– Egyik sem – rázta meg a fejét Vanda. – Nem is néztem a postát – aztán Admin kérdő tekintetét látva hozzátette: – Csak azt néztem, jó helyen van-e a tábla.

– Nem a táblával van a baj – jegyezte meg Admin békésen.

Vanda először rá akart förmedni, aztán inkább az ablakrácsokra meredt, melyektől olyan szívesen megszabadult volna, de a közös képviselő óva intette ettől. Az ablakból a másik udvari lakás bejárata látszott, melyet a lakók valaha élénk kékre festettek, ám az olcsó festék már lepattogzott, szürke foltokat hagyva maga után. Előtte kismotor feküdt az oldalára fordulva, és egy szebb napokat látott ruhaszárító roskadozott foltos textilpelenkák alatt.

Nyoma sem volt az álmaiban elképzelt mediterrán jellegű terrakotta kövezetnek. Nem illatozott itt se rozmaring, se levendula, se kakukkfű türkizmázas, öblös cserepekben. A hatodik kerület egyik évtizedek óta aládúcolt körfolyosós épülete volt ez, amelyből tucatnyi várt hiába a rendszerváltozás óta esedékes felújításra.

Az alig harminc négyzetméteres udvari lakást együtt bérelték Adminnal, akit már tavasz óta puhított, hogy jöjjön el hozzá félállásba, ha nyugdíjazzák. A görög eset kapcsán kerültek közel egymáshoz, és barátságukat a szabadulószobás ügy hozta felfordulás pecsételte meg. Másfél évvel ezelőtt egy napon kerültek a C csoport kötelékébe, és hat hónapot dolgoztak a Kiemelt Életellenes Ügyeket Felderítő Főosztályon. Vandát emberi jogi szakértőnek vették fel egy uniós projekt keretében, melynek célja az előítéletek kiküszöbölése volt a nyomozói munkában. Főnökük, Telki-Nagy kiharcolta, hogy néhány hónapos szerződését fél évre meghosszabbítsák, de nem tudta elérni, hogy Vandát véglegesítse a rendőrség, holott volt nyomozói végzettsége. A C csoportban töltött idő viszont annyira meghatározó volt számára, hogy tavasszal eldöntötte, saját irodát nyit. És mivel Admint augusztusban nyugdíjazták, kézenfekvőnek tűnt, hogy őt kérje fel társnak.

– Biztosan nem csak adminisztrációs személyzetnek kellek informatikai ismeretekkel? – kérdezte Admin tréfálkozva, amikor megkereste az ötletével, de hangjában gyanakvás csendült. Admint a rendőrség irodai szolgálatra alkalmazta, de kihasználta, hogy komoly informatikai végzettsége is van, és Telki-Nagynak köszönhetően a nyomozásokban is részt vett.

– Dehogyis – próbálta meggyőzni Vanda. – Amint lesz bevételünk, befizetünk téged egy magánnyomozói tanfolyamra.

– Öreg vagyok én már hozzá, hogy iskolába járjak.

– Ez csak négyszázötven óra. Ha komoly ügyfeleket akarunk megnyerni, akkor a papír is kell – jelentette ki Vanda.

Egyelőre azonban se bevétel nem volt, se végzettséget követelő komoly ügyfelek. Ennek ellenére mindketten naponta bejártak a kis udvari lakásba, ahol Vanda angol publikációkat fordított, Admin pedig a galérián a testpozitivista oldalakat bújta. Az utóbbinak köszönhetően egyre hangosabban recsegett alatta a falépcső, és Vanda attól tartott, egy nap megadja magát, aztán vele együtt az egész elképzelés is.

Bartos Péter százados sietett. Mostanában néha ebéd ürügyén ugrott fel Petrovics Krisztinához, ha az szabadnapos volt. Amikor a nő először vetette fel, hogy evés helyett dugjanak, gyanakodni kezdett, nem akarja-e szorosabbra vonni a kapcsolatot. Addig csak hétfő délutánonként járt fel hozzá, amíg a gyerekek különórán voltak – és ez nagyon bevált.

Az elmúlt néhány hónapban viszont akadt nem egy olyan hét, amikor kétszer is találkoztak. Igyekezett megfelelni a kihívásnak, de sajnos a feleségének, Olginak is feltűnt, hogy naponta többször vált alsóneműt. Tudta, hogy könnyebben megússza a lebukást, ha ő rakja be a mosást, de egyszerűen képtelen volt megtanulni a mosógép használatát. – Túl sok rajta a gomb! – magyarázta röhögve Kötelesnek a múlt héten, amikor a házimunka került szóba. Ám a nála fiatalabb, de már pocakosodó főhadnagy nem nevetett vele. Bartos biztos volt benne, nem ő hordja a nadrágot otthon, és elképzelése sincs, hogyan kell bánni a nőkkel, amikor azok valami hülyeséget vesznek a fejükbe.

Olginak is volt egy időszaka, amikor szívózni kezdett, hogy végezzen több házimunkát. Ő taktikusan nem állt le vitatkozni, hanem a mosást vállalta. Először Olgi kedvenc, habfehér melltartója szürkült el menthetetlenül, mert véletlenül belekeveredett a sötét mosásba. Aztán az összes bugyijának eresztett el a gumija, mert kilencven fokra rakta be őket. A fiúkra fogta, hogy tekergették a gombokat. A harmadik áldozat – Olgi moherpulóvere – nem került sorra, mert a felesége maga kérte meg, inkább maradjanak annyiban, hogy néha bevásárol hazafelé jövet.

Krisztina miatt azonban most jócskán megugrott az alsógatya-használata, és hogy Olgi ne fogjon gyanút, azt hazudta, mostanában jobban izzad, és kiújult az aranyere is. Olgi vett neki rá kenőcsöt, amit ő minden este gondosan az alsójára kent, és úgy dobta a szennyesbe. Nem hiába volt mesternyomozó.

Most sietve öltözködött, mert még sok adminisztráció várta az irodában. Krisztina kezében egy csésze kávéval a fürdőajtóból figyelte. Az a tűzliliomos selyemkimonó volt rajta, amit első alkalommal viselt, amikor felhívta magához.

Több mint egy éve történt, hogy megismerkedtek a görög eset kapcsán. Bartos tudta, hogy Krisztinát bűnügyi újságíróként az érdek is vezérli. Ha azonban kétségei támadtak saját vonzerejét illetően, mindig arra gondolt, hogy a csodásan szexi és csodásan okos Petrovics Krisztina nem mást választott korrumpálásra, mint őt, az izmos, nyúlánk Bartos Pétert.

– A pécsi esetet ti kapjátok? – kérdezte Krisztina szögletes állát előretolva azon az álmodozó hangon, ami Bartost mindig elvarázsolta, noha tisztában volt vele, hogy a nő információt akar.

– Milyen pécsi esetet? – kérdezett vissza türelmetlenül, mert félregombolta az ingét.

– A zarándokvonatosat.

– Nem tudom, miről beszélsz. Tegnap nem néztem híreket – hazudta Bartos. Előző este megnézett egy állati unalmas dokumentumfilmet Olgival, csak az ő kedvéért.

– Akkor nem kérdeztem semmit – mosolygott rá Krisztina, aztán nyújtózott egyet. A kimonó selyemöve mintha csak erre a mozdulatra várt volna, szétcsúszott, és felvillant Krisztina tökéletesen depilált, elefántcsont-fehér teste.

– Mennem kell – krákogta Bartos. – Utánanézek majd a zarándokos esetnek is.

Krisztina összefogta magán a kimonót, Bartoshoz dörgölőzött, és miután finoman a nyakába harapott, a fülébe dúdolta:

– A Villa Negra nem apácazárda, a Villa Negra nem fényes lokál…

Détár József vezérőrnagy letette a telefont, az ajkába harapott, aztán kikukkantott az irodájából.

– Juli, lenne szíves megnézni, van-e elég holland kakaópor?

A nő ugyanazzal a mosollyal nézett fel a képernyőről, mint mindig, és ha Détár nem ismerte volna évek óta, meggyanúsította volna, hogy ez néha hamis. Juli azonban az embereknek abba a ritka kategóriájába tartozott, akiket nehezen zökkent ki bármi is a szokásos kerékvágásból. Détár is ilyen kiegyensúlyozott ember volt, és ezt mindketten értékelték a másikban.

– Van még holland kakaó, és tegnap vettem egy spanyol forró csokit is – válaszolta Juli. – Akkor hívjam az őrnagyot? – nyúlt a telefon után.

– Még egy fél óra, amíg befut az írásos parancs, nemdebár. Majd szólok – válaszolta Détár. – Mindenesetre az őrnagynak szerencséje van magával.

– Nekünk van szerencsénk vele – válaszolta Juli, és fordult volna vissza a képernyő felé, de a vezérőrnagy nem mozdult az asztala elől. – Pokoli eset érkezett, vezérőrnagy úr? – nézett fel rá megértően.

– Pokoli, igen pokoli, ez nagyon találó – hümmögte Nemdebár elgondolkodva, és visszament az irodájába.

3. fejezet

– Egy milyen vonaton? – kérdezett vissza Telki-Nagy a bögre kakaóval a kezében.

Détár vezérőrnagy előredőlt egy kicsit a karosszékben, és megismételte:

– Egy zarándokvonaton.

Örült, hogy Telki-Nagy azonnal ráért átjönni, és nem e-mailben kellett közölnie az utasítást, hogy az A csoport feladata lesz a két napja történt pécsi gyilkosság felgöngyölítése.

– Kényes esetnek ígérkezik – tette hozzá, és grimaszolt egyet.

– Miért lenne kényes?

– Az egyház miatt, nemdebár.

Telki-Nagy a szemöldökét sem vonta fel. Az őrnagyot kevés dolog hozta ki a sodrából, és nagyon jól kezelte a Nemdebár által kényesnek ítélt eseteket.

– Tehát ez a zarándokvonat megérkezett Pécsre, és akkor találták meg az áldozatot? Miért akkor?

– Jó, kezdem elölről. Tehát a zarándokvonat szombat délután indult Pestről a Keletiből, és megállt Dombóváron, majd Pécsett. Amikor oda befutott, úgy hat óra körül, akkor a pályaudvaron egy flashmob várta.

– Egy flashmob?

– Igen, magyarul „villámcsődület”. Most néztem meg a neten.

– Ja, tudom, olyan tüntetésféle, csak hirtelen verődnek össze a résztvevők, és hamarabb van vége.

– Valahogy úgy.

– És ki szervezte?

– Egy keresztény csoport. Talán keresztény nők egyesülete. Nem tudom pontosan, de a jelentésben benne van.

– De mi volt a céljuk?

– Azt nem tudom, és most nem is lényeges, majd a pécsi kollégák elmondják. A lényeg, hogy amikor a vonat megállt, akkor füstbombákat gyújtottak, és erre kitört a pánik. Állítólag bedobták őket az ablakon.

– De hát nem is lehet lehúzni már az ablakokat!

– Akkor majd maga kideríti, Judit, mi történt. A füst hatalmas káoszt okozott a vonaton és az egész pályaudvaron, nemdebár. Ki kellett üríteni a kocsikat. És amikor a szervezők végignézték a fülkéket, hogy megsérült-e a valaki, akkor találták meg az áldozatot.

– Az elkövetés módja?

– Valószínűleg késszúrás. De erről még nem kaptam részletes jelentést.

– Gyanúsított van?

– Igen, és ez a legfurcsább. Egy apáca térdelt az áldozat mellett. Várjon! – Nemdebár visszalépett az íróasztalához, és a rövid keresgélés után felolvasta: – Kis Klára a neve. A pécsi állomáson van vasúti rendőrőrs és az ügyeletes tiszt nagyon észnél volt. Azt jelentették, hogy a sajtót egyelőre sikerült távol tartani. A gyanúsítottat úgy vezették el, mintha fontos szemtanú lett volna. Nem tudom, meddig lehet megvezetni őket ez ügyben. Előbb-utóbb valaki meg akarja majd keresni a sajtótól, és akkor kiderül, hogy már a fogdában ül. Azt a pillanatot nagyon nem várom, amikor a „Gyilkos apáca” lesz a főcím…

Telki-Nagyot az eset jobban érdekelte, mint Détár személyes érzelmei.

– És tagadja? Gondolom, nem ismerte be, mert akkor most nem ülnék itt.

– Hallgat.

– Hallgat?

– Egyáltalán nem hajlandó megszólalni.

Telki-Nagy vett egy mély levegőt.

– És az áldozat?

– Egy nyugalmazott pap, bizonyos Rácz Flórián atya.

– Azt értem, hogy a pécsiek nem szeretnék ezt az ügyet, de mire hivatkoznak? Miért hozzánk kell kerülnie?

– Mert nemzetközi vonaton történt. A zarándoklat Bosznia-Hercegovinába tartott volna Horvátországon keresztül.

Telki-Nagy lehajtotta a maradék kakaót.

– Tehát van egy áldozat, van egy lehetséges elkövető, és mindketten, a helyszínnel egyetemben a katolikus egyházhoz kötődnek. Tudunk valamit a fegyverről?

– Egy bicska. Ott volt a fülkében az áldozat mellett.

– Hm, ez annyira nem illik a képbe.

– Hát, macerás lett volna keresztre feszíteni egy vonaton, ha már a keresztény mintázatot követjük, nemdebár – tréfálkozott a vezérőrnagy.

Telki-Nagy megemelte az üres bögrét, jelezve, hogy szeretne még egyet.

– Valamiért az az érzésem, hogy ezzel az esettel nem fogunk jól szórakozni.

– Halloween az Orient Expresszen! – nevetett Bartos százados. – A vérfürdőt rendező apáca tetszeni fog a sajtónak, ha hírét veszik.

Odakint már sötétedett. A tárgyalóban hűvös volt, mintha az épület fűtőrendszere még nem döntötte volna el, a naptárnak higgyen, vagy a globális felmelegedésben. Telki-Nagy újra meg újra összehúzta magán a sötétkék kardigánt. Köteles fokozódó aggodalommal figyelte: az elmúlt napokban az őrnagy betegesen sápadt volt.

– A sajtó egyelőre nem tud róla, hogy a gyanúsított fogdában van. És maradjon is ez így, ameddig lehet. Ahogy már mondtam, százados, nem hiszem, hogy ezzel az esettel jól fogunk szórakozni – rakta helyre az őrnagy Bartost.

– Már mondta? – kérdezett vissza a százados gúnyosan.

Köteles összeszorította a fogát. A megbeszélések a csoport megalakulása óta nagy feszültségben teltek. Telki-Nagy eleinte úgy tett, mint aki meg sem hallja Bartos kötekedő megjegyzéseit, de aztán belefáradhatott, mert Köteles észrevette, az utóbbi hetekben igyekszik úgy alakítani a mondandóját, hogy ne adjon magas labdát a századosnak. Hiába próbálta maga előtt is tagadni, Köteles ezt gyengeségnek tartotta. Az őrnagy még soha nem cenzúrázta önmagát. És most ez is. Tényleg nem hangzott el semmi az ügy kapcsán a szórakozásról.

– Nem, tényleg nem mondtam – válaszolta Telki-Nagy még szorosabbra húzva magán a kardigánt. – De semmi esetre sem azért vagyunk itt, hogy főcímeken ötleteljünk a sajtónak.

– Semmi esetre sem, őrnagy – bólintott győztes mosollyal Bartos.

Telki-Nagy maga elé húzta a laptopját, és tőle szokatlan módon onnan olvasta:

– Az áldozat Rácz Flórián, nyugalmazott plébános. A zarándokvonat egyik fülkéjében gyilkolták meg egy bicskával tegnap este, valamivel hat óra előtt.

– És senki más nem ült abban a fülkében? – kérdezte Köteles. – Egyedül utazott volna?

– Ezt majd a pécsi kollégák elmondják. Még ma lemegyünk, amíg forró a nyom.

– Nagyszerű! – lelkesült fel Bartos.

– Köteles főhadnagy és én megyünk le, százados. Ha jól emlékszem, önnek csütörtök esténként családi elfoglaltsága van.

Bartos elvörösödött. Köteles az ajkába harapott, hogy ne mosolyodjon el a pontosan bevitt revanson. Néhány hete a százados azzal bújt ki az elmaradt adminisztratív munka bepótlása alól, hogy csütörtök esténként demens édesanyjával vacsorázik az otthonban. „Anyámnak ez az egyetlen biztos pont a héten, amire számíthat, és ki tudja, meddig lesz még köztünk – adta elő Telki-Nagynak, nem is próbálva leplezni, hogy hazudik. – Vasvári százados mindig azt mesélte, ön családbarát vezető” – tette még hozzá, hogy jó mélyre menjen a gyomros.

– A főhadnagynak is két gyereke van – tiltakozott most Bartos, aki szemmel láthatóan elfelejtette, mi volt a néhány hete felhozott ürügy lényege. – Őt is várják otthon.

Telki-Nagy hallgatott, mint aki rangon alulinak tartja, hogy bevigye az utolsó horgot, Köteles viszont úgy érezte, nem hagyhatja ki az alkalmat, hogy rámutasson Bartos kétszínűségére.

– Otthon várnak, igen, de nem az otthonban.

Köteles elégedetten nyugtázta Bartos arckifejezését. De mielőtt a szópárbaj folytatódhatott volna, az őrnagy lecsapta a laptopja tetejét és felpattant.

– Köteles százados, indulás!

– Ennyi volt az esetmegbeszélés? – kérdezte Bartos. – Ez sajtótájékoztatónak is kevés lenne.

– Holnap reggel nyolckor folytatjuk, százados, addig a következőknek nézzen utána: Új Diakonisszák, Szociális Testvérek Társasága és a međugorjei kegyhely. Még van fél órája a munkaidőből, a többit otthonról is elvégezheti. Vacsora után.

Admin a havi összesítést nézte. A táblázatban három árva sor tanúskodott arról, hogy a Segítő Kéz Magánnyomozó Iroda csak a harminc négyzetméteres lakás bérleti díját volt képes a hónapban kitermelni. A rezsit már zsebből állják, és fizetésről szó sem volt.

Vanda ötlete volt, hogy megidézve a C csoporttal töltött hónapokat, őrizzék meg az iroda nevében a K. É. Z. betűszót.

– Ez ugyanis sok játékra ad lehetőséget – jelentette ki Vanda egy marketingest meghazudtoló, széles mosollyal.

– Milyen játékra? – dörmögte Admin. – A Kiszuperáltak és Zöldfülűek, még mindig igaz, nem? Engem legalábbis kiszuperáltak.

– Nyugdíjba mentél.

– Az ugyanaz.

– Nem ugyanaz, de mindegy is. Nem ilyen értelemben gondoltam a „kéz” szó megtartását. Csak hogy utaljon valami a közös múltunkra.

– És a közös jövőnkre – vigyorgott Admin.

– Pontosan – húzta ki magát Vanda. – Akkor lássuk csak… „Kéz.” Ötlet?

– Kovácsné és a Zsaruk – Adminnak gondolkodnia sem kellett. Ő a kezdetektől így dekódolta a K. É. Z. betűszót, amit Telki-Nagy, a C csoport egykori vezetőjének férje alkotott.

Vanda felnevetett.

– Na, komolyan.

– Komolyan – dörmögte Admin. – A Kovácsné örök márkajel.

– Persze, azért utálod.

– Nem utálom, csak nem használom. A Matildot utálom.

– Jó, jó, térjünk vissza új irodánk nevéhez.

A következő napok az adminisztrációs teendők mellett a névválasztással teltek, eredménytelenül. Admin nem tudta lebeszélni Vandát a „Segítő Kéz Magánnyomozó Iroda” névről, hiába érvelt azzal, hogy a legjobb esetben is jótékonysági szervezetnek fogják nézni őket. Ráadásul Vanda ragaszkodott ahhoz, hogy „megtalálják a piaci rést”, azaz szolgáltatásaikat csak nőknek nyújtsák. Admin ezt rettenetesen elhibázottnak tartotta, de megegyeztek, hogy fél év múlva újratárgyalják az iroda profilját.

Admin félelmei be is igazolódtak. Szeptember folyamán három reményvesztett anya is jelentkezett válási és kapcsolattartási üggyel, melyek közül csak egy tudott egy minimális órabért kifizetni. A második zokogva ment el, a harmadik sértődötten nyerészkedéssel vádolta meg őket. Aztán egy fiatal taxisofőr kereste fel őket azzal, hogy a férfi kollégák zaklatják rádión, és lenyúlják a nagyobb bevételt ígérő fuvarokat, de a főnök nem hisz neki. Ehhez képest felüdülésnek számított az a viszonylag jól szituált ötvenes nő, aki puszta féltékenységből akarta megfigyeltetni a férjét.

Admin néha úgy érezte, mégis jobb lett volna, ha Vanda első ötletéért lelkesedik, és a logó a feminista ököl, akár lilában is. Talán vonzóbb benyomást tett volna a potenciális ügyfelekre. Vanda azonban nosztalgikusan ragaszkodott az öt ujj ábrázolásához. Admin nem vitatkozott, hiszen neki is hiányzott az ötös fogat, élén Telki-Naggyal. Még Vasvári is, aki néhány hete szintén nyugdíjba kényszerült, és a hírek szerint azóta megállás nélkül iszik. Ezt Kötelestől hallották, az egyetlentől, aki Telki-Nagy új csoportjába került, és akivel azóta elmentek egyszer kávézni.

Az udvaron a pelenkák helyett most konyharuhák áztak a szeptemberi esőben. A szembe szomszéd, egy fiatal nő, aki egy kétévessel és egy három hónapossal volt otthon, a múlt héten egyszer átjött megkérdezni, nem vigyázna-e Admin fél órára a kisebbikre. A nagyobbikkal gyorsabban megjárja az orvost, ha nem kell a kicsit is tolni. És mivel Adminnak nem volt szíve tiltakozni, a babakocsit hamarosan leparkolta a konyhaablak alá.

A következő másfél órában Admin legalább hasznosnak érezte magát.

– Rácz Flórián hetvennégy éves volt. A pannonhalmi Szent Adalbert Szociális Otthonban élt. Onnan ismerte őt?

Telki-Nagy a vele szemben ülő nőt nézte. A Baranya Megyei Büntetés-végrehajtási Intézet fogdájába jöttek először, ahova előző nap hozták Kis Klárát őrizetbe vételét követően. Köteles figyelmét nem kerülte el, hogy az épület a Papnövelde utcában állt.

– Micsoda egy ügy ez, őrnagy! – intett az utcatábla felé.

A nő látványa csak megerősítette a főhadnagy szavait. Kerek arca komoly volt, szinte áhítatos. Sűrű, göndör haja itt-ott őszült már. Negyvenegy éves volt az akta szerint, de fiatalabbnak nézett ki. Telki-Nagy arra gondolt, talán a smink hiánya tette, a tekintete nyíltsága, a tiszta arcbőr, a lényét körbelengő keresetlen egyszerűség.

Egyszerű kosztümöt viselt, állig begombolt fehér blúzzal. Telki-Nagy arra számított, hogy ruházata feltűnő lesz: fátyol, fekete köpeny, hosszú szoknya. De aztán eszébe jutott, hogy a vérrel borított öltözéket természetesen lecserélték. Valaki behozhatta neki a tiszta ruhát. Egész biztosan a rendtársai.

Öltözékén kívül sem volt semmi apácás Kis Klárában. Nem sütött belőle a szerénység és az alázat, de nem tűnt zavartnak vagy dühösnek sem. Nyugalmában Telki-Nagy csak egy kis szomorúságot érzett.

Amíg az adatok egyeztetése folyt, Kis Klára bólintott egyszer-egyszer, de utána teljes némasággal fogadott minden kérdést. Nem hajtotta le a fejét és nem is pislogott. Nem nézett a kirendelt ügyvédre sem. Barna szemét a kérdezőre szegezte, hol Telki-Nagyra, hol Kötelesre, udvariasan, mint aki szinte sajnálja, hogy nem válaszolhat.

Telki-Nagy sok gyanúsítottat látott már, és a hallgatás számos formáját ismerte. A teljes némasághoz sokszor félelem társult, zavarodottság, begubózás. Kis Klára azonban úgy ült előttük, mint akinek semmi takargatnivalója nincs. Az ilyen magabiztos elkövetők hallgatása rendszerint arroganciával volt megfűszerezve. Némaságuk kihívás volt, önteltségük legnyilvánvalóbb jele. De Kis Klárában nyoma sem volt az önmagában bízó gyilkos pöffeszkedésének.

A nővér szinte bocsánatkérő, de teljesen nyugodt hallgatása megfejthetetlen ellentmondás volt, ami felkeltette Telki-Nagy kíváncsiságát. Nem volt kérdés, hogy Kis Klára többet tud annál, mint amennyit hajlandó megosztani. És a titka fontosabb számára, mint hogy elítéljék emberölésért. Ha pedig valóban ő az elkövető, akkor a lélekjelenléte a leghidegvérűbb gyilkosokét is meghazudtolja.

A kérdésekkel nem jutottak semmire. Kis Klára összekulcsolt kezét az asztalon nyugtatva hallgatta őket. Akkor sem rezzent meg, amikor Telki-Nagy beszámolt neki arról, hogy a nyomozást a Kiemelt Életellenes Ügyeket Felderítő Főosztály veszi át, és kezdeményezni fogja a letartóztatását, és átszállítását Pestre.

– Ott él, ugye?

A nővér bólintott, egy leheletnyi megkönnyebbüléssel talán. Ez ösztönözte Telki-Nagyot arra, hogy indulás előtt megkérdezze, van-e valamire szüksége és értesítsenek-e valakit az áthelyezéséről. Kis Klára nem szólt, de Telki-Nagy észrevette, hogy kicsit hevesebben rázza a fejét, mint eddig és jobb kezét önkéntelenül a mellkasához emeli.

Kifelé menet elkérte a letétbe helyezett tárgyak listáját. Nem szerepelt benne se kereszt, se nyaklánc. Már a kocsiban ültek, amikor eszébe jutott, hogy egy hosszú, vastag ezüstláncot és egy medált Rácz Flórián tenyerében találtak meg.