Sabrina Jeffries

Diana és a herceg

Sabrina Jeffries

Diana
és a herceg

Elegáns Estélyek 1.

A mű eredeti címe

A Duke for Diana

Copyright © 2022 by Sabrina Jeffries, LLC

Published by Arrangement with KENSINGTON PUBLISHING CORP.,
NEW YORK, USA and ANDREW NURNBERG LTD–BUDAPEST.

All Rights Reserved

Hungarian translation © Melegh Erika

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

MELEGH ERIKA

Szerkesztette

KISS BERNADETT

ISSN 1586-6777

ISBN 978 615 104 189 5

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Író barátaimnak, Rexanne Becnelnek és a néhai Claudia Dainnek. Tőletek tanultam mindent, amit a divatról tudok, és nektek köszönhetem, hogy tisztában vagyok vele, mi illik a különféle alkatokhoz vagy színekhez.

Hálás vagyok a sok együtt töltött, vidám évért.

Prológus

London
1807 tavasza

Lady Diana Harpert London legkevésbé látogatott báljának sokadik órájában sem kérte fel még egyetlen úriember sem táncolni. Amin ő nem lepődött meg. Aki pária lesz a felső tízezer világában, arra ítéltetik, hogy minden társasági eseményen a fal mellett árulja a petrezselymet. Az ilyenekre mondják, hogy „penészvirág”. Bár rá és a húgára, Verityre inkább illett a „penészgyom” kifejezés. Az a fajta, amelyet tövestől kell kitépni, és még rá is kell taposni.

Ennek ellenére senkinek sem óhajtották megadni azt az élvezetet, hogy hazavigye őket csak azért, hogy aztán elbujdokoljanak. Kit érdekelt, ha mindenki megbotránkozott azon, hogy a mama megszökött Tobias Ord vezérőrnaggyal? Kit érdekelt, hogy a papa, a nagy tekintélyű Holtbury grófja ugyanezen cselekedet okán éppen vált a mamától. Mindez nem Diana vagy Verity hibája, éppen ezért nem voltak hajlandóak úgy tenni, mintha mégis ők tehetnének róla. Helyette elmentek minden olyan társasági eseményre, amelyre meghívták őket.

Nem volt sok belőlük.

Szerencsére a nővérük, Mrs. Eliza Pierce, aki már megházasodott, mire az édesanyjuk őrült módon elrohant a szabadságba, korántsem szenvedett annyira a helyzettől. Ha Elizával bárki gonoszkodott, ő menedékre lelhetett Mr. Pierce erős karjai közt. Diana és Verity viszont csak jó pofát vághatott mindehhez, és együtt dacolhattak a társadalom elitjével, akik olyasmiért kínozták őket, ami nem az ő hibájuk!

Diana felsóhajtott. Talán ha elég sokszor elmondja, el is hiszi. Akkor talán az előkelő társaság is engedi majd táncolni őket ahelyett, hogy kényszerűen csak ülnek oldalt, és nézik, ahogyan elillan a fiatalságuk.

Jó ég, mennyire morózus ma este, és a mindent túlharsogó zenekartól még a feje is fájt, ami csak súlyosbította a helyzetet. Ennyi erővel akár haza is mehetne, ahol talán még a gondolatait is hallhatná.

Szerencsére épp ekkor a zene egy pörgős ütemmel véget ért. Jó barátjuk, Miss Isolde Crowder közeledett feléjük, hamubarna loknijai rugóztak a válla körül.

– Örülök, hogy eljöttetek. A mama annyira szerette volna, hogy ez a bál fergeteges legyen, de én tudtam, hogy az valószínűtlen.

Isolde és Diana egyidősek voltak. Egyszerre vezették be őket a társaságba, és az első báli szezonjuk alatt kötöttek szorosabb barátságot. Húszévesek lévén ez volt a második szezonjuk, és abból ítélve, ahogyan a dolgok eddig haladtak, talán szükségük lesz egy harmadikra is. És egy negyedikre és egy ötödikre és…

Diana nem akart erre gondolni. Isolde nem „kelt el” az első évben, de nem azért, mert botrányba keveredett volna, hanem mert kereskedőcsaládból származott. Elvenni egy kereskedő lányát, legyen az bármennyire is tehetős, nem divatos manapság az előkelő társaságban. Diana viszont azért nem „kelt el” az első szezonjában, mert már akkor pletykáltak a szülei botrányos hűtlenségéről.

Verityt pedig nem sokkal az előtt mutatták be a királynőnek, és tartották az első bálját, hogy a mama szökése szó szerint kirúgta alóla a táncparkettet. Tizenkilenc évesen Verity arra ítéltetett, hogy a társaság kivesse magából. Ez egyszerűen nem igazságos.

Verity felhúzta az egyik szemöldökét.

– Meglep, hogy édesanyád a hírnevünk ellenére egyáltalán meghívott bennünket. – A hangjában bujkáló keserűség emlékeztette Dianát arra, hogy a húgának igencsak jó oka van neheztelni a világra, hiszen komoly udvarlót veszített el a szülei viselkedése miatt.

– Magától nem tette volna, csakhogy közöltem vele, hogy ha nem hív meg benneteket, akkor én sem leszek itt – felelte Isolde indulatosan.

– Jó barát vagy, és mi ezt nagyra értékeljük – mondta Diana Isoldénak. – Attól tartok, mindenki más legalább annyira romlottnak tart bennünket anyánk bűne miatt, mintha mi magunk is beugrottunk volna mellé a hintóba.

– Remélem, azért nem ennyire rossz a helyzet – jegyezte meg Isolde, az örök optimista.

Diana gúnyos mosolyt villantott.

– Mindketten tudjuk, hogy ez a szezon eddig sem Veritynek, sem nekem nem volt épp gyümölcsöző.

Egy hölgy a közelükben felkuncogott, mire Diana felkapta a fejét, és odapillantott. A mai estén ez volt a második alkalom, hogy hallgatózáson kapta a nőt. Nem ismerte őt, de senki más nem állt a közelükben, tehát csakis az ő beszélgetésükön szórakozhatott ilyen jól.

Diana elképzelni sem tudta, miért.

– Úgy vélem, itt az ideje témát váltanunk. – Szándékosan hátat fordított a nőnek, és egy seprő kézmozdulattal végigmutatott Isolde hosszú, egyenes szabású ruháján, amely szürke franciaselyemből készült. Egy ezüst hálórátét, valamint édes pici, szalagpántokkal díszített, alul buggyos ujjak tették teljessé. – Csodás lett a ruhád. Jól áll neked.

Isolde felragyogott.

– Hálás vagyok, hogy megtervezted! Egyértelműen neked köszönhetem, hogy ilyen sokat táncoltam ma este. Ha a mamára hagyom a dolgot, akkor most egy kanárisárga szaténruhát viselnék, és hatalmas, üstdob méretű, rózsaszín virágok ülnének a… kiemelkedő pontjaimon.

– Te jó isten! – szólalt meg Verity. – Ez rémesen hangzik!

A közelben ácsorgó hölgy ekkor egyenesen felkacagott, ami emlékeztette Dianát arra, mekkora érdeklődés övezi őt és a testvéreit manapság.

– Verity! – szólt oda halkan a húgának. – Ez aligha illendő megjegyzés egy fiatal hölgy szájából.

– A „hatalmas, üstdob méretű, rózsaszín virágok egy nő kiemelkedő pontjain” sem illendő megjegyzés egy fiatal hölgy szájából – felelt Verity morcosan. – Szerencse, hogy közbeléptél. Még én is tudom, hogy Isolde rettenetesen festett volna a sárgának abban az árnyalatában. Az én bőrömhöz tökéletesen megy, de… – Bocsánatkérő mosolyt villantott a barátnőjükre. – Fakóvá tenné a csodás, alabástrom bőrödet.

– Biztos vagyok benne, hogy a varrónő is lebeszélte volna édesanyádat erről a színválasztásról – jelezte Diana.

– Kétlem – felelte Isolde. – A mama minden más magasabb rangú hölgynél többel támogatja Mrs. Ludgate üzletét, így aztán a varrónő nem mer ellentmondani neki. Én is alig tudok szembeszegülni vele. Makacs, mint az öszvér. – Isolde keze a gyöngysorára tévedt. – És ha már a mamáról beszélünk, ez ügyben sem kérhettem ki a véleményét, mert nem bízom az ízlésében.

– Amire meg is van az okod – motyogta Verity.

Isolde úgy folytatta, mintha nem is hallotta volna Verity megjegyzését.

– De reméltem, ti meg tudjátok mondani, hogy az ékszereim illenek-e a ruhámhoz.

– Remekül kiegészítik – biztosította róla Diana. – És a retikülöd is tökéletes, az egyszerű szürke selyem és a fekete szalagok csodás kontrasztot képeznek a csillogó rátéttel. Sokkal jobb ízlésed van, mint amit általában saját magadról hiszel.

– Köszönöm! – felelte Isolde enyhén elpirulva. – Micsoda megkönnyebbülés! – Majd Verityhez fordult. – Megpróbáltam megvalósítani a dekorral kapcsolatos ötleteidet, de a mama… – Isolde szeme elkerekedett. – Jesszusom, kiszúrt! Legjobb lesz, ha elvegyülök a tömegben, különben hallgathatom majd a litániáját napestig.

Amint Isolde elsétált, Verity félrefújta a homlokára lógó aranybarna fürtöket.

– Olyan meleg van idebent! – Verity kikapta Diana kezéből a legyezőjét, és elkezdett vele a makulátlan dekoltázsa felett csapkodni.

Diana a fejét rázta.

– Figyelmeztettelek, hogy ne vegyél fel bársonyt tavasszal. Az évnek ebben a szakában az időjárás rettentően kiszámíthatatlan.

– De én szeretem a bársonyt.

– Én pedig szeretem az olyan szülőket, akik nem háborúznak a nyilvánosság előtt, csakhogy nem mindig kaphatjuk meg, amit akarunk. – Diana egyenesen maga elé meredt, és úgy tett, mintha nem látná a matrónát, aki lesújtó pillantással haladt el éppen mellettük.

A húga morcos képet vágott.

– Mindegy is, mert most, hogy megszabadultam Lord Mintontól, elhatároztam, hogy úgy cselekszem, ahogy nekem tetszik. Ő utálta a bársonyt, ezért nem hordtam. Soha többé nem teszek ilyet egyetlen férfi kedvéért sem. Nézzétek, hová juttatott engem! Azt veszek fel, amit akarok, az ördög vigye el!

– És szitkozódnod sem kellene.

– Ha úgy tetszik, szitkozódom. Neked sem ártana kicsit gyakrabban így tenni. Higgy nekem, csodásan felszabadító érzés! – Verity tüsszentett egyet, majd Diana legyezőjével a liliomból, akácból és rózsából összeállított, méterenként elhelyezett, vaskos csokrokra mutatott. – Isolde anyja is azt tehet, amit csak akar. Én miért nem? Most őszintén, ki kötné egybe ezt a három virágot? Nyomasztó az illatuk.

– Talán azt remélte, ellensúlyozhatja vele a lazacpogácsa enyhén furcsa szagát.

– Nem ettél belőle, ugye? – kérdezte Verity riadtan. – Egyetlen szippantás is elég volt, hogy hozzá se nyúljak.

– Még csak a közelükbe sem mentem. Be kell, hogy valljam, az aprósütemények is csalódást okoztak. Émelyítően édes mind. Kivéve talán a mandulásat, az nem volt rossz. Isolde azt mondta, azt személyesen ő választotta, mert az a kedvence.

– El ne áruld Isoldénak, de leszámítva a mandulás sütijét, úgy vélem, a legtöbb étel hagyott némi kívánnivalót maga után. A sült fogoly túl szárazra sikerült, a rákos pogácsa elázott, és a fehérzselét is hiába formázták csinos gyümölcskosár alakúra, ha fokhagymás mellékíze van. Még a gondolatra is kiráz a hideg, vajon milyen hozzávaló okozhatta ezt.

– Talán fokhagyma? – csipkelődött Diana. – Hidd el, Isolde a bál minden részletét illetően próbált tanácsokat adni az édesanyjának, de a kedves mama nem hallgatott rá! Szegény Isolde! Hogy ilyen anyával áldotta meg a sors!

– Még hogy szegény Isolde – rázta a fejét Verity. – Ő hagyja, hogy így legyen. Ki kellene állnia magáért az anyjával szemben.

– Úgy, ahogyan mi is kiállunk magunkért az apánkkal szemben?

– Az más. Ő egy férfi.

– Ez igaz. – Méghozzá egy olyan férfi, akitől teljes mértékben függtek. Diana szerette a papát, de néha olyannyira zsarnokian viselkedett, hogy legszívesebben sikított volna tőle. Persze nem mert ilyet tenni. Az édesapja az otthoni életet bármikor állandó szenvedéssé változtathatja, ha egyértelműen a tudtukra akarja adni, hogy minden úgy lesz, ahogyan ő a legjobbnak látja.

Jelenleg éppen azzal próbálta ezt nyomatékosítani, hogy beadta a válópert. Először megpróbálta ugyan a mamát megszégyenítve rávenni arra, hogy jöjjön haza, de a mama pontosan tudta azt, amivel az előkelő társaság fele is tisztában volt – vagyis hogy a papa nem volt az a házasodós típus még azután sem, hogy őt elvette. Mindeközben azt is rebesgették, hogy Diana a barna szemét, a félelmetesen vörös haját és a szeplőit a mama egyik fiatalkori szerelmétől örökölhette. A családból csak ő volt megáldva ezzel a külsővel.

Mindennek ellenére ez a pletyka nem lehetett igaz. Legalábbis Diana nagyon remélte, hogy nem igaz. Még ha lenne is bármilyen alapja, a papa soha egyetlen utalást sem tett rá. Éles szavaival mindenkit egyenlően bírált. A mama pedig természetesen soha egy szót sem szólt a dologról. De azért előfordult, hogy Diana azon morfondírozott, vajon…

Verity a táncparkettet bámulta.

– Én csak azt mondom, hogy Isoldénak jobban kellene bíznia a saját ítéletében. Az a lány okos és szép, ami pedig a ruhákat illeti, remek ízlésről tesz tanúbizonyságot, hogy nem hallgat az édesanyjára. Ha ő nem akarná folyton a rossz irányba terelni – és ha Isolde nem hódolna be neki mindig –, akkor, merem állítani, mostanra már férjnél lenne.

Eliza lépett oda hozzájuk.

– Egyetértek. A mi kedves Isoldénk egy kincs lenne bármelyik férfi számára.

– Ezt most nem csak azért mondod, mert megfogadta a tanácsodat a frizuráját illetően, ugye? – kérdezte Verity.

– Nem, korántsem – mosolygott Eliza. – Igazán élveztem, hogy segíthettem neki. És örülök, hogy az én szalagos elrendezéses ötletemet választotta a turbán helyett. Túl fiatal ahhoz, hogy turbánt viseljen egy bálon. – A zene még az eddiginél is hangosabban indult újra. Eliza intett a testvéreinek, hogy csatlakozzanak hozzá odakint a teraszon.

– Ó, ez így sokkal kellemesebb! – jelentette ki Diana, miközben a lehető legtávolabb sétáltak a teraszajtótól. – Esküszöm, már épp kezdtem megsüketülni.

Eliza bólintott.

– Ha valaki húszfős zenekart szerződtet a tánchoz, mikor három zenész is megtenné, annak nem lenne szabad engedni, hogy bált adjon. – Nagyot sóhajtott. – Isolde többet érdemel. Mrs. Crowder tökéletes példa rá, hogy csak mert lehet valamid, még nem biztos, hogy kell is.

– Attól tartok, erre a mama a másik jó példa – jegyezte meg Verity. – Miért nem tudott egyszerűen várni addig, amíg mindhárman megházasodunk, ahelyett hogy azonnal elszökött a vezérőrnaggyal, és kellemetlen helyzetbe hozta a papát?

– Biztos vagyok benne, hogy erre azt felelné, mert beleszeretett – mondta Diana. – Bár az a gyanúm, sokkal inkább arról volt szó, hogy a vezérőrnagy igencsak jóképű özvegyember, és a mama félt, hogy egy másik nő még őelőtte lecsap rá.

Valaki megköszörülte a torkát. Meglepetten fordultak meg, és a hallgatózó hölggyel találták magukat szemközt, aki ezek szerint követte őket a teraszra.

– Tudom, hogy nem illendő – kezdte a mondókáját olyan akcentussal, amelyet Diana nem igazán tudott hová tenni –, de mégis szeretnék bemutatkozni. Sinclair gróf újdonsült felesége vagyok. Ha jól sejtem, önök hárman Lady Holtbury lányai.

Diana, bár voltak kétségei a hölgy szándékait illetően, viszonozta a bemutatkozást.

– Igazán nagyon örülök, hogy mindannyiukat megismerhetem – közölte a grófné őszinte mosolyt villantva. – Biztosítom önöket, hogy nincs mindenki önök ellen. Én személy szerint úgy vélem, szégyen, hogy az édesanyjuk vétke miatt magukat is büntetik. Mindenesetre nem tudtam nem meghallani, milyen véleménnyel vannak a mai eseményről, és szeretném megtudni, önök hogyan varázsolnák jobbá ezt a bált. – Elizára kacsintott. – A kevesebb zenészt leszámítva persze.

Miközben Eliza orcáját elöntötte a skarlátvörös pír, Diana gyorsan közbevágott:

– Biztosan rettentő gorombának tűnik a részünkről kritizálni egy olyan eseményt, amelyre csupán jótékonyságból invitáltak meg bennünket…

– Korántsem. Teljes mértékben egyetértek az elhangzottakkal. Sőt! – Lady Sinclair becsukta maga mögött a teraszajtót. – Valójában roppantmód hálás lennék, ha szánnának rám és a kérdéseimre egy percet. Tudják, én magam is hamarosan bált kell hogy adjak, de amerikai lévén sosem csináltam még ehhez hasonlót itt Londonban. Igencsak hasznát venném a tanácsaiknak. Például milyen öltözéket ajánlana nekem mint háziasszonynak, Lady Diana?

Diana úgy döntött, óvatos lesz a grófnéval.

– Nekem úgy tűnik – felelte –, önnek eleve jó érzéke van a ruhákhoz, asszonyom, hiszen ez a muszlinruha és a kockás szövetkendő divatos, és közben csodásan kiemeli az alakját is.

– Csakhogy a mai öltözékem nagy részét nem én választottam, hanem a komornám. Múlt héten viszont egy Erzsébet korabeli fodros gallér mellett döntött, amelyet egy napközben is viselt ruhámhoz vettem fel. Azzal még én is tisztában vagyok, hogy az ilyesmihez nem elég hosszú a nyakam.

Diana megnyugodott.

– Egy Erzsébet korabeli nyakfodorhoz senkinek sincs elég hosszú nyaka, még magának I. Erzsébetnek sem volt. – Majd gyors pillantást vetett Verity karcsú alakjára és hosszú nyakára. – Nos, talán csak Veritynek. De mást nem ismerek.

– Bárhogyan is – folytatta a grófné –, a saját értékítéletemben nem bízhatok, ahogyan a komornáméban sem. Nagyon kezdő és nagyon skót, én pedig még csak tanulom, hogyan is kell bánni a skótokkal. Vagy az angolokkal, ami azt illeti.

– Ha olyasvalakit keres, aki divattanácsokat adhat önnek – mondta Diana –, én boldogan állok a rendelkezésére. Nem igazán van tele a társasági naptáram mostanság. – Mrs. Ludgate pedig nagyon is hasznát vehetné egy Lady Sinclair rangú hölgy támogatásának.

– Az remek lenne – felelte a grófné. – De még mielőtt bármilyen tervet szőnénk, szeretném megkérdezni a húgát is. Lady Verity, ha öné volna az irányítás a konyhában, mit szolgálna fel?

Verity, aki sosem volt híján a magabiztosságnak, bátran válaszolt.

– Mr. és Mrs. Crowder kellőképpen tehetősek ahhoz, hogy ennél bővebb választékot is megengedhessenek maguknak. Tehát én többek között szeletelt hideg húsokat, például sült szarvast és pulykát ajánlanék, némi rákpogácsával és homárpástétommal, valamint vesztfáliai burgonyafasírtot, különféle savanyúságokat…

– Semmi sült hagymás és szardellás pirítós, mint amilyet Mrs. Crowder most kínál? – szúrta közbe a grófné a kérdést.

– Természetesen nem. – Verity közelebb hajolt Lady Sinclairhez. – Ki akar hagyma- és szardellaszagot árasztani, amikor éppen párt keres? Még ha egy hölgy tudja is, hogy ezeket el kell kerülnie egy báli vacsora során, a férfiak nem minden esetben gondolkodnak hasonlóképpen. Bármit betömnek a szájukba, ami megtetszik nekik, és nem érdekli őket, az később milyen szagot eredményez majd.

Úgy tűnt, a grófné próbálja elfojtani a száján megjelenő mosolyt.

– Igaz. És milyen az a vesztfáliai burgonyafasírt?

– Különböző receptek más-más ízesítést javasolnak, de alapvetően tört krumplit kevernek össze tojással, vajjal és tejjel, majd apró kupacokat formáznak belőle, és megsütik. Néha szalonna- vagy sajtdarabkákat is kevernek hozzá.

– Ez remekül hangzik – mondta Lady Sinclair. – És desszertképpen? Desszertnek lennie kell, mivel Lord Sinclair igencsak édesszájú. Mit ajánlana?

– Talán nem tudta – felelt Verity –, de bizonyos ellentételezés fejében a Gunter’s kiszállít az ilyen eseményekre. Jégkrémszobrokat, fagylaltot és süteményt is. Nagyon népszerűek.

– És nagyon drágák, abban biztos vagyok – mondta a grófné éllel a hangjában.

– Elnézést! – helyesbített Verity aggodalmas hangon. – Ez számít? Ebben az esetben tudok egyéb édességeket javasolni, ha szeretné.

Lady Sinclair felkacagott.

– Az újdonsült férjem szerint a pénz egyáltalán nem számít. De tudják, milyenek a férfiak. Hacsak lehet, szeretnek kevesebbet költeni.

Vagy kifizettetik mással.

A válási eljárás részeként a papa éppen most próbált Ord vezérőrnagytól egy komolyabb összeget kicsikarni elidegenítés okán. Úgy érezte, csak így tud elégtételt venni a férfin. Csakhogy a hűtlen felek egyikét sem érdekelte igazán, mit tesz a papa, hogy bosszút álljon. A vezérőrnagy vagyonos ember volt, így a papa követelése nem fog akkora gondot okozni, mint ahogy azt ő valószínűleg remélte.

– Nos – folytatta a grófné, amikor észlelte, hogy Diana hallgatásba burkolózik –, jómagam igazán kedvelem a Gunter-féle jégkrémet, főképpen nyáron. Kifejezetten frissítő.

– Pontosan – mosolygott Verity. – Találkozhatok az ön nevében a tulajdonosokkal, Lady Sinclair, ha úgy véli, hogy szeretné megbízni őket a jövőbeni fogadásaihoz.

– Milyen furcsa, hogy ezt említi. Tudják, hölgyeim, az önök javaslatai igencsak segítségemre lennének ugyan, de még annál is szívesebben bíznám meg önöket azzal, hogy tervezzék meg teljes egészében az estet. – Majd egy félénk mosoly kíséretében hozzátette: – Főképpen, mivel az esemény két hét múlva lesz.

Elizának még a lélegzete is elakadt, Verity elvigyorodott, Diana pedig csak meredten bámult a grófnéra.

Ő jutott először szóhoz:

– Ugye tudja, hogy… nos… meglehetősen ferde szemmel néznének ránk, ha fizetséget fogadnánk el azért, mert… segítünk önnek.

Lady Sinclair először értetlenül nézett rájuk.

– Ó! Hát persze. Elfelejtettem, hogy Angliában az ilyesmi nem elfogadott. De az az igazság, hogy nincs senki más, akihez fordulhatnék. A szolgálóim vagy újak, vagy eddig egy agglegény háztartását vezették, a férjemnek pedig nincsenek nőrokonai. Ahogyan nekem sem, legalábbis itt nem.

Diana sietett megnyugtatni a grófnét.

– Nem azt akartam ezzel mondani, hogy nem adunk tanácsot, sőt. Mindhárman kifejezetten izgatottan várnánk egy ilyen feladatot, de nem fogadhatunk el érte fizetséget. Ugye megérti?

– Csak a magad nevében beszélj! – Verity úgy adta vissza Dianának a legyezőjét, mint aki már indul is, hogy segítsen Lady Sinclairnek. – Én boldogan elfogadok bármilyen ellentételezést, ha teljhatalmat kapok a konyhában a bál idejére.

– Verity! – kiáltott fel Diana. – A papa… a papa soha többet nem állna szóba velünk.

– És azzal mit is veszítenénk? – vonta meg a vállát Verity. – Egyébként pedig észre sem fogja venni. – A hangja megkeményedett. – Túlságosan lefoglalja, hogy a falhoz szegezze Ord vezérőrnagyot.

A húga hűvös – bár pontos – meglátását hallva Diana összerezzent.

– Ennyi elég volt! – Majd a grófnéhoz fordult. – Ha nem bánja, ezt inkább hármasban, bizalmasan vitatnánk meg, mielőtt bármit is teszünk. A Hanover Square-en lakunk. Látogasson el hozzánk holnap, kérem, és ott tudatjuk majd önnel, mire jutottunk a fizetséget illetően. De úgy hiszem, azt Verity és a magam nevében is mondhatom, hogy boldogan segítünk önnek, fizetséggel vagy anélkül. Nem igazán tolakodnak a férfiak, hogy táncba vigyenek bennünket, vagy hogy látogatást tegyenek nálunk, netalán elhívjanak egy bálba. Akik pedig mégis megteszik, bizonyos elvárásokkal teszik mindezt…

Verity felhúzta a szemöldökét.

– Fogalmazzunk úgy, hogy ezek az urak úgy vélik, mi is olyanok vagyunk, mint az édesanyánk: feleségként nem elfogadhatók, de alantasabb pozícióra alkalmasak. Biztos vagyok benne, hogy érti, mire gondolok.

– Sajnos értem. – Lady Sinclair kék szeme villant egyet. – Az ilyesféle férfiak bármilyen csinos nőt megpróbálnak erre a szerepre befűzni… ha sikerül nekik. – Aztán jelentőségteljes pillantást vetett Elizára. – De legalább az egyikük illően férjhez ment.

– Az még az Eset előtt történt, igen. – A grófné kérdő pillantását látva Diana sietve hozzátette: – Így nevezzük azt, hogy a mama elszökött egy férfival, aki nem az apánk. Ahogyan egy barátom megfogalmazta, a mama „házas, de udvarolnak neki”.

– Értem. – Lady Sinclair Eliza felé fordult. – Hajlandó lenne ön is csatlakozni a testvéreihez, Mrs. Pierce? Mindenképpen szükségem lenne a tanácsaira a zenét illetően.

– Jól jönne a pénz – jegyezte meg Eliza halkan, amivel igencsak megdöbbentette Dianát. Mióta vannak Elizának és a férjének anyagi problémái? – Tehát igen, örömmel venném a felkérést.

A grófné erre széles mosollyal felelt, mintha a szolgálatkészségük előre el is döntötte volna a kérdést.

– Azt hiszem, a férjem már hiányol egy ideje. Holnap délelőtt találkozunk. – Azzal az ajtó felé vette az irányt.

Diana a testvérei felé perdült.

– El sem hiszem, hogy ti ketten pénzt fogadnátok el ezért.

Verity összehúzta a szemét.

– Az még nem jutott eszedbe, hogy az Eset után talán soha nem is tudunk majd férjhez menni? És akkor két választásunk marad. Vagy a papával élünk, vagy nevelőnők leszünk. Mily szórakoztató kilátások! – mondta keserűséggel a hangjában. – Vagy ami még rosszabb, egy öreg matróna társalkodónőjeként végezzük, és hallgathatjuk, ahogy az erkölcsről papol, és pocskondiázza a mamát.

– A papa egész biztosan támogat majd bennünket, ameddig csak szükségünk van rá – mondta erre Diana, miközben eltökélte, hogy a másik két lehetőségre még csak nem is gondol.

– Még ha újraházasodik is? Tudod jól, hogy amint kimondják a válást, ő újra fog nősülni, hiszen még mindig nincs örököse. Talál majd magának egy gömbölyded, fiatal teremtést, aki tenyészkancaként kiszolgálja az igényeit, mi pedig vénlányként vigyázhatunk az új feleség gyerekeire.

– Muszáj leszoknod a gótikus regényekről, Verity – közölte Diana. – Nem egy ködös kastélyban élünk, és a papa sem egy gonosz gazfickó, aki majd rosszul bánik velünk.

– Valóban nem, annál rosszabb – szállt be a vitába Eliza. – Épp olyan, mint az apa a Szépség és a szörnyetegben, aki belemegy, hogy a lánya átvegye a helyét mint a szörnyeteg „vendége”. Elfordítani a fejedet és nem megvédeni a családodat, egy csalárd gonosztevő művel csak ilyet. És hol van a papa, amikor szükségünk van rá? Elmegy a bíróságra, és kiteregeti a családi szennyest az egész város előtt. Ki szenved ettől? Ti ketten. És én, a magam módján. A mama biztos nem. Isten tudja, valószínűleg éppen élete legszebb korszakát éli.

Volt valami a nővére kétségbeesett hangjában, amitől Diana megsajnálta. Eliza mindenki más számára boldog férjes asszonynak tűnt. De Diana észrevette, hogy az utóbbi időben erőltetett a mosoly az arcán, kék szemében szomorúság ül, és szavaiból szúr a keserűség. Vajon a mama merész tette Eliza életébe is nehézséget hozott?

Diana a végére akart ennek járni. Eliza minden jót megérdemelt, amit csak a világ adni tud.

– Egyébként már korábban is meg akartam jegyezni, hogy csodásan nézel ki ma este.

Eliza haját egy gesztenyebarna árnyalatú, ízléses szalaggal fogták fel, amely így tökéletesen kihangsúlyozta csillogó szőkeségét. Kankalinszínű selyemruhája gyöngéden ölelte körül homokóra alakját, cipője pedig épp a szükséges magasságig emelte. Eliza öltözékét a mai estére természetesen Diana választotta ki, akinek a divat volt a szenvedélye. Az arany ékszereit viszont minden bizonnyal a férjétől kapta. Diana ennyire kifinomult munkát még nem is látott, és eléggé meglepte, hogy a sógora ilyen romantikus darabot vett a feleségének.

– Úgy érzem magam, mint egy tehén juhjelmezben – morgott Eliza.

A testvérei közelebb léptek. Verity tette fel elsőként a kérdést:

– Csak nem olyan örömök elé nézel?

– Milyen örömök elé? – De Eliza azon nyomban fel is nyögött, amint ráébredt, mire utal Verity. – Ó! Nem. Arról szó sincs. Én csak… – Felsóhajtott. – Azt hiszem, akár el is mondhatom nektek, hiszen elég hamar rá fogtok jönni magatoktól is. Úgy fest, a férjem anélkül, hogy ezt velem megbeszélte volna, elhatározta, hogy elmegy a háborúba. E célból vett magának egy tiszti megbízatást, és a lehető leghamarabb csatlakozni szeretne az új alakulatához Portugáliában. És nem kívánja, hogy én is elkísérjem, még ha engedélyeznék, akkor sem.

– Ez tökéletesen érthető – ragadta meg nővére kezét Diana. Szívrohamot kapott már csak a gondolatra is, hogy az édes Eliza egy katonafeleség életét élje a csatamező közelében. – Veszélyes volna. Ezzel csak téged véd.

– Valóban? Még csak három éve vagyunk házasok, és ő már alig várja, hogy itt hagyhasson.

– Hogy a hazáját szolgálja – mutatott rá Verity. – Ez legalábbis tiszteletre méltó szándék.

– Talán. Viszont sosem mondta, hogy ezért tenné. Nem is lenne igazán logikus. Eddig egyáltalán nem mutatott érdeklődést a katonai szolgálat iránt. A rangja alapján már korábban is eszébe juthatott volna. Az egyetlen ok, amire gondolni tudok, hogy utálja a körülöttünk kavargó botrányt és a pletykákat. Ő persze tagadja, hogy emiatt döntött volna így, de…

– Higgy neki! – ölelte át Verity. – Egyébként pedig ez nem is számít. Csak az számít, hogy mi itt vagyunk neked, és bármiben támogatunk, amiben csak szeretnéd.

– Ezért nagyon hálás vagyok. – Úgy tűnt, Eliza mindjárt zokogásban tör ki. – Olyan üres lesz a ház nélküle, nem tudom, hogyan fogom elviselni.

– Ha esetleg más hölgyeknek is segítünk majd a társasági eseményeik megszervezésében – közölte Diana száraz tényszerűséggel –, be kell hozzád költöznünk, nehogy a papa észrevegye, mit csinálunk.

Eliza felragyogott.

– Micsoda remek ötlet! Mennyivel egyszerűbb lesz egyeztetni a terveket, ha mind ugyanott lakunk.

– Én csak tréfáltam, Eliza – mondta Diana.

– Pedig megtehetnénk, nem igaz? – szólalt meg Verity. – A papát könnyű lenne meggyőzni arról, hogy mivel Mr. Pierce elmegy a háborúba, Elizának szüksége lesz ránk.

– Ó, igen – lelkesedett Eliza –, és amióta férjnél vagyok, rengeteget tanultam a háztartásról és az elszámolásról. Üzletet vezetni sem lehet sokkal nehezebb. Akár kellően magas árakat is megállapíthatnánk majd, és csak azoknak az estélyeit vállaljuk el, akiket kedvelünk vagy személyesen ismerünk.

– Pontosan! – felelte Verity. – Mellesleg a felső tízezer csak azt tiszteli, amiért vödörszámra fizethet. Minél magasabb lesz a díjunk, annál jobban kapkodnak majd utánunk. Márpedig ha Eliza tiszti fizetésből lesz kénytelen megélni, szüksége lesz a pénzre.

Diana morcos ábrázattal nézett mindkét testvérére.

– Verity, ugye felfogtad, hogy amint mi ketten megtesszük – ha megtesszük – ezt a lépést, akkor nem lesz visszaút. Számunkra nem lesz több báli szezon, és nem lesz esélyünk rá, hogy tiszteletre méltó férjet találjunk.

Verity felhördült.

– Mintha most lenne erre bármiféle reményünk. És egyébként is, már nem vágyom arra, hogy bálokon ácsorogva reménykedjek, hátha valaki pár perc erejéig szóba áll velem, vagy felkér egyetlen táncra is. Sokkal inkább rendezkednék be egy olyan jövőre, ahol mint nagyvilági dáma, én dönthetem el, milyen hölgyeket látok el tanácsokkal a társasági életet illetően. – Huncut pillantást vetett Dianára. – Valld be, hogy ez illő bosszú lenne az összes matrónával szemben, akik lekezelően bántak velünk! Lady Sinclair ajánlotta fel, hogy fizet nekünk – miért ne fogadnánk el?

Azért, mert Diana attól félt, hogy a végén meg fogják bánni. Mindenesetre ez csábító lehetőség lenne az önállóságra, hogy úgy élje az életét, ahogy jónak látja. Igen erős volt a kísértés.

– Felteszem, hogy ha meg akarjuk őrizni a renoménkat, bármikor felajánlhatjuk a bevételünket jótékony célra is.

– Pontosan! – Eliza felvillanyozódott. – Nekem nincsenek nagy igényeim, és a maradékot odaadhatjuk a kiválasztott jótékonysági szervezeteknek.

Voltak pillanatok, amikor Diana meg tudta érteni, miért fáradt bele az anyjuk a papa uralmába, és miért szökött meg: a mama összes háztartásvezetői teendője rá és Verityre szakadt. Ha ők is elmennek, elmenekülhetnek a papa állandó kritikája és elvárásai elől. Így egy másik háztartásba kerülnének, feltéve, hogy Samuel Pierce megengedi Elizának, hogy magukhoz vegye a húgait.

De miért is ne engedné? Ez legalább lefoglalná Elizát, amíg ő távol van a háborúban, és így biztos lehetne benne, hogy gondoskodnak róla, hiszen ott lennének vele a testvérei.

És ez itt a fő. Elizának szüksége van rájuk. Hogyan is utasíthatnák vissza?

– Rendben – mondta Diana. – Legalábbis megpróbálhatjuk, hátha működik.

Így azon az estén megszületett az Elegáns Estélyek.

Első fejezet

London
1811 tavasza

Geoffrey Brookhouse, Grenwood újdonsült hercege leengedte a kocsija ablakát, és kidugta a fejét, hogy jobban rálásson a zsúfolásig telt Putney-hídra. Valahányszor beutazott a városba a Richmond Parkban lévő Grenwood-vadászházból, mindig egy másik hídon hajtott át a Temze fölött, hogy alaposan megvizsgálhassa a mérnöki munkát. Sajnálatos módon ez a mai lesz egy ideig az utolsó átkelése. Ma költöznek be Londonba, a Grenwood-házba.

Mindenképpen látni akarta az ez alkalommal sorra kerülő híd összes részletét, ezért átcsusszant az ülés másik végébe, és kinézett a kocsiból. Már éppen a nyolcvan éve álló, bámulatra méltó faszerkezet tartóképességét csodálta, amikor félénk hugicája, Rosabel megköszörülte a torkát. Ismét.

Geoffrey nem szívesen ugyan, de félbeszakította az elmélkedést arról, vajon a mérnökök miért használtak huszonhat ívet egy olyan folyón, amelyen rendszeres az uszályforgalom.

– Igen? – reagált, miközben továbbra is kifelé bámult az ablakon. – Szükséged van valamire, Rosy?

A beceneve hallatán a lány mintha meghátrált volna. Ekkor döntött úgy az édesanyjuk, aki a fiával szintén szemközt ült a kocsiban, hogy közbeszól.

– Arra van szüksége, hogy teljesen rá figyelj, fiam.

A fene vigye!

– Rendben. – Geoffrey hátradőlt, hogy Rosabelre nézzen.

Tizenkilenc éves korára a húga minden szempontból nővé cseperedett. De a tizenegy év korkülönbség okán számára még mindig gyermek volt. A göndör fekete hajú, zöld szemű kicsi lány, aki kacagott, miközben ő egy apró kocsiban körbehúzta a házban. Az sem segített, hogy Rosy az egyik fehér muszlinruháját viselte éppen, amelyről mindig a keresztelőruhák és az ártatlanság jutott eszébe.

A húgát születésétől fogva óvták, rajta viszont a néhai édesapja és a már szintén elhunyt anyai nagyapja úgy marakodtak, mint egy koncon. Az apja és a nagyapja addig harcoltak egymással a jövőjét illetően, mígnem a nagypapa nyert. Ő nem volt más, mint Josiah Stockdon, Anglia legnagyobb vasgyárának tulajdonosa.

Geoffrey nem bánta meg – egy pillanatra sem –, hogy úgy döntött, a nagyapja nyomdokaiba lép, bár ha már akkor tudta volna, amit most…

Nem, valójában az sem változtatott volna a helyzeten. Csak még vehemensebben küzdött volna, hogy megvédje a kishúgát a körülöttük ólálkodó katasztrófától. Amely akkor következne be, ha bárki tudomást szerezne arról, hogy…

– Nem akarok odamenni – szólalt meg Rosy halkan.

– Hová? – kérdezett vissza Geoffrey.

– Erre az Elegáns Estélyek nevű helyre. – Ujjával idegesen birizgálta a ruhája fehér csipkeszélét. – Ott is a hátam mögött fognak rólam beszélni, ahogy mindenki más, és…

– Nem lesz merszük, én pedig egyébként sem hagyom majd. A bátyád most már egy herceg, emlékszel?

– A múlt heti zeneesten is herceg voltál már, mégsem segített semmit, nem igaz?

Geoffrey nagyot sóhajtott, miközben felidézte a sutyorgásokat és a lenéző pillantásokat. A londoni társaság szemében ő nem igazi herceg. De legalábbis nem közéjük való. Így aztán értette, hogyan is érez a húga, milyen is az, amikor valaki nem tartozik igazán a saját köreihez. Amikor a folyami pisztráng eltéved az elvárások és a felelősség óceánjában, hiszen nincs eléggé felvértezve ellenük. Épp tegnap is…

De ez most nem róla szól, a fene vigye! Itt most Rosy a lényeg. No és az édesanyja, akár tud róla, akár nem. Az alapján, amilyen feszülten figyelte a beszélgetést, talán tisztában volt vele. Vajon ő is hasonlóan érzett azzal kapcsolatban, hogy Rosy egy báli szezont Londonban töltsön?

Csakhogy ez nem számított. Meg kell védenie a családját, még akkor is, ha ehhez ki kell rugdosnia őket a való világba. Az édesanyja még gyászolta az édesapját, az ő bezárkózására megvolt a kifogás még egy darabig, de Rosabelnek most kell férjet találnia, hiszen az ő gyászidőszaka már lejárt. Geoffrey kizárólag így tud gondoskodni róla, hogy a húga helyzete ne legyen a jelenleginél rosszabb. Angliában egy nemesi címet viselő férj a legjobb védelem, amelyet pénzzel meg lehet venni.

– Igazad van – felelte. – Az a zeneest nem volt… egyszerű. De erre egyikünk sem volt felkészülve, hiszen Newcastle-ban sosem jártunk ekkora eseményen. Éppen ezért kell megbíznunk néhány embert azzal, hogy segítsen neked… nekünk. – Mosolyt erőltetett az arcára. – Hogy ne tölts még egy társasági eseményt a sarokban bujkálva, ahol senki sem vesz észre. És hallottad, mit mondott a mama barátja – Mrs. Pierce cége, az Elegáns Estélyek ezt meg tudja oldani.

Geoffrey nem töltött még elég időt a városban, így nem tudott a szokásos módon utánanézni annak, akinek az üzletébe igyekezett éppen. Bár ha lett is volna rá ideje, az sem változtatott volna a helyzeten. London ismeretlen terep volt a számára, mindössze néhány mérnök barátja lakott a városban, és egyikük sem mozgott magasabb körökben. Mivel azonban legnagyobb meglepetésére Mrs. Pierce beleegyezett, hogy találkozzanak vele és a munkatársaival ma, megragadta az alkalmat, hogy személyesen mérje fel a terepet. Az utolsó pillanatban határozta el, hogy magával hozza az édesanyját és a húgát is, pedig valószínűleg már eleve így kellett volna terveznie a látogatást.

A bátyszerep kezdte megviselni.

Rosy leszegett fejjel bámulta a kezét.

– Nem kötelező nekem bálozni. Otthon maradhatnék életem végéig veled és a mamával. Vagy elkísérhetnélek, bárhová is utazol, hogy alagutakat vagy hidakat meg ilyesmiket építs. Vezetném neked a háztartást.

Erről szó sem lehet, de sajnos Geoffrey nem merte elmondani neki, miért. Rosy nem volt egy szószátyár alkat, de ha véletlenül elszólná magát, és felfedné az igazat az édesapjukról a mamának vagy bárki másnak…

A gondolattól még a hideg is kirázta. Látta, hogy az anyja észrevette, ahogy megrázkódik, ezért a húga kezéért nyúlt.

– És amikor Belgiumba megyek három hónapra egyhuzamban? Mi lesz anyánkkal? Egyedül hagynád, amikor én sem tudok vele lenni?

– Ne rángass ebbe bele! – közölte az édesanyjuk. – Én már megpróbáltam meggyőzni – persze sikertelenül –, hogy kell neki egy szezonnyi bálozás.

Geoffrey megszorította Rosy kezét.

– Bárhogyan is, de megérdemled, hogy legyen egy saját otthonod, hugicám, egy férjjel és gyerekekkel, akikért odáig lehetsz. Határozottan hiszem, hogy találsz majd valakit, aki megfelel neked, és mindehhez elegendő csupán egy báli szezonra felkészítenünk téged Londonban. Merem állítani, hogy amint találkozol az Elegáns Estélyek hölgyeivel, és összemelegedtek, a csatát félig már meg is nyertük.

Rosy felhúzta a szemöldökét.

– Úgy ismersz engem, mint aki össze szokott melegedni idegenekkel?

– Nem – ismerte el Geoffrey. – De talán itt az ideje megtanulnod, hogyan kell.

– Mindezt azért, hogy aztán táncolhassak egy sornyi olyan úriemberrel, akiket csupán a vagyonom okán érdeklek?

– Ez bolondság. Te egy nagyon csinos lány vagy.

Rosy kiszabadította a kezét.

– Neked kötelességed ezt mondani. Te a bátyám vagy. De én pontosan tudom, hogy nagydarab vagyok, és már megfigyeltem, hogy a férfiak nem kedvelik a nagydarab hölgyeket.

– Én kedvelem a teltkarcsú hölgyeket.

– Te nem számítasz. Hiszen te a…

– Bátyád vagyok, igen. Én csak azt mondom, hogy a férfiak mindenféle hölgyeket szeretnek, beleértve a hozzád hasonlókat is.

Az édesanyjuk megpaskolta Rosy karját.

– Az a kedves Lord Winston Chalmers igazán bájosnak talált téged a zeneesten. Mi másért látogatott volna el hozzánk másnap?

– Mert mindketten szeretjük Beethovent. Csak zenéről és költészetről beszélgettünk. Ó, és festészetről. – Rosy elpirult. – Nagyon érdekelték a vázlataim.

– Meghiszem azt – motyogta Geoffrey.

Rosy összehúzta magát az ülésén.

– Hogy érted ezt?

Geoffrey-nek vissza kellett fognia magát, nehogy őszintén elmondja a húgának, amit gondol. Hogy a hölgyeket általában érdeklik a művészetek, a zene és a költészet, így nem csoda, ha az a gazember, mint minden hozományvadász, felkészültnek mutatkozott ezen a téren.

Miután a bátyja csendben maradt, Rosy elsápadt.

– Tehát kibújik a szög a zsákból. Úgy véled, hogy egyetlen rangos férfi sem akar majd feleségül venni, ha nincs a hozományom. – Lesütött szemmel meredt a ruhájára, hangjában kétségbeesés vibrált. – Nem csoda, hiszen túlságosan unalmas és kövér vagyok ahhoz, hogy egy olyan férfi, mint Lord Winston hosszú távon érdeklődést mutasson irányomban.

– Bocsáss meg nekem, angyalkám, egyáltalán nem így értettem! – szabadkozott Geoffrey. – Ha unalmasnak vagy „kövérnek” tartanálak, szerinted hajlandó lennék egy végül minden bizonnyal kisebbfajta vagyonnal felérő összeget költeni az Elegáns Estélyekre? Csak azért, hogy te kényelmesebben érezd magad az alatt az átkozott báli szezon alatt?

– Figyelj a szádra, Geoffrey! – motyogta szigorúan az édesanyja. Az utóbbi időben napi ötször is előfordult, hogy figyelmeztetnie kellett a fiát.

Rosy szótlanul bámult kifelé az ablakon.

Geoffrey a fogát csikorgatta. Bárcsak ő is kibámulhatna az ablakon. De már úgysem lenne értelme, hiszen rég elhagyták a hidat. Kénytelen lesz külön eljönni, hogy megnézze, miután berendezkedtek a Grenwood-házban.

Ismét a szóban forgó problémára összpontosított.

– Ami Lord Winstont illeti, te túlságosan is jó vagy az ő fajtájához. Körbeérdeklődtem felőle. Ne tévesszen meg a címe, mert csupán egy márki negyedik fiáról van szó, aki mindössze járadékban részesül, és abból sem a legnagyobbat kapja. – Amikor látta, hogy Rosy ismét elsápad, és az édesanyjuk is meglepődik, folytatta: – Egyikőtök sem volt ezzel tisztában, nem igaz?

– Nem számít – fintorgott Rosy. – Elijesztetted, úgyhogy nem látom többé egyébként sem. – Rosy idegesen rángatta a szűk ruháját, nem volt hajlandó a bátyjára nézni.

Ami aggasztotta Geoffrey-t.

– Nem tarthatom távol mások báljaitól és estélyeitől. Csupán szerettelek volna figyelmeztetni, hogy légy óvatos vele és a fajtájával.

Rosy az édesanyja felé fordult.

– Maga megérti, ugye, mama? A papa mindent feladott, hogy elvehesse magát. Nem mintha Lord Winston feltétlen feleségül szeretne engem venni, és én nem is várom el, de ha mégis megtenné…

– Nem volt tudomásom arról, hogy Geoffrey már nyomozott a hírnevét illetően – mondta a mama –, de ha már így esett, egyetértek a bátyáddal. Óvatosnak kell lennünk a fickóval, sőt ami azt illeti, minden úriemberrel.

A mama nagyot sóhajtott.

– Ami az apádat illeti… nem hasonlíthatod Lord Winstonhoz. Ellentétben veled, nekem nem volt vagyonom. Ez még az előtt történt, hogy az apám meggazdagodott volna. Tehát a te édesapád magamért vett el. Lord Winston viszont… Hiszen még alig ismered azt a férfit. Nem árthat, ha megismerkedsz még néhány fiatalemberrel, mielőtt bármilyen döntést hozol.

– Én is csak ezt mondom – vágott közbe Geoffrey. – Amit hallottam, az alapján Lord Winston elsősorban arról híres, hogy milyen ügyesen mászik be a nők ágyába.

– Geoffrey, te jó ég! – szidta meg az anyja.

– Sajnálom – mondta, bár nem sajnálta. – Már csak az, hogy a közeledbe engeded, is rombolhatja a hírnevedet, Rosy, és fájna ezt látnom, mikor olyan fényes jövő áll még előtted.

Rosy szomorú pillantást vetett rá.

– Valld be, hogy a papa miatt veted meg az olyan férfiakat, mint ő! Mindig azt mondod, hogy a felső tízezerhez tartozók úgy viselkednek, mintha mindenkinél jobbak volnának, ahogy a papa is viselkedett néha. De te sem vagy különb. Úgy beszéltetek a nagypapával a londoni „előkelőkről”, mintha te nem közülük valónak születtél volna, és folyton azt mondod, hogy fogalmuk sincs a való világról. Ez ugyanannak az éremnek a két oldala. Te lenézed őket, ők pedig lenéznek téged. Most, hogy herceg lettél… te már mindenkit lenézhetsz, ők viszont nem mernek lenézni téged.

Ez fájt! Részben, mert volt benne némi igazság. Geoffrey és néhai nagyapja osztoztak az építőmérnökség iránti szenvedélyükben, ezért lett végül Geoffrey, nem pedig az édesapja a partner a Stockdon és Fiai cégben. Habár a nagyapja még így is az édesapjára hagyta a céget a végrendeletében. De ki gondolta volna, hogy a papa, egy vikomt harmadik fia örökölte volna Grenwood hercegségét is, ha idő előtti halála közbe nem szól? És hogy így végül maga Geoffrey kapta meg a hercegi címet egy távoli unokatestvérétől?

Geoffrey hirtelen tulajdonosa lett egy hercegi uradalomnak – a yorkshire-i Grenwood-kastélynak – és a vadászháznak Richmondban. Aztán ott volt a Hyde Parkkal szemközt a Grenwood-ház, amely tudomása szerint a Brookhouse család agglegényeinek volt fenntartva. Ám ezt nem volt lehetősége ellenőrizni, mivel túlságosan lefoglalták a Teddington-zsilippel kapcsolatos megbeszélések. Pedig a Grenwood-házat a család rezidenciájaként szerette volna használni, amíg a mama és Rosy a báli szezont élvezik Londonban. A richmondi vadászház túl messze volt a várostól, nem lett volna praktikus, hogy onnan járjanak be, míg Rosyt bevezetik a társaságba.

A kocsijuk remegve megállt, Geoffrey pedig kipillantott, és látta, hogy minden bizonnyal megérkeztek az úti céljukhoz. Előhúzta a zsebóráját. Délelőtt tíz óra volt, ami a Cityben nem túl korai egy üzleti látogatáshoz, legalábbis ezt mondták neki. Valahonnan egy istállófiú futott elő, hogy megfogja a lovakat, az egyik saját inasa pedig lehajtotta a lépcsőt.

Geoffrey megkérte az inast, hogy várjon. Mielőtt bemennek, be kell fejeznie a vitát Rosyval.

– Tudod mit, hugicám? Ha hajlandó vagy legjobb képességed szerint bemutatkozni és teljes erőbedobással részt venni az idei báli szezonban, de nem találsz neked tetsző férjet, vagy nem sikerül beilleszkedned a társaságba, esetleg egyszerűen csak végig rosszul érzed magad, akkor tovább nem fogom erőltetni. Egyetlen báli szezont kérek csak. Utána azt csinálsz, amit akarsz. Csak adj neki egy esélyt! Az én kedvemért. És persze a mamáért.

Rosy résnyire szűkült szemmel figyelte a bátyját.

– És mi van, ha a végén úgy döntök, hogy Lord Winstonhoz akarok hozzámenni, feltéve, hogy egyáltalán megkéri a kezem?

Geoffrey-t már a gondolat is feldühítette, de milyen más módon tudná Rosyt rávenni arra, hogy tegyen meg mindent a saját társasági élete érdekében? Csak abban reménykedhetett, hogy ha a húga más partiképes fiatalemberekkel is találkozik, már nem lesz annyira odáig a gondolatért, hogy Lord Winston legyen a férje.

– Ez a te döntésed lenne – préselte ki magából a szavakat. – Viszont Lord Winston addig nem látogathat meg téged, amíg túl nem vagy egy tisztességes báli szezonon.

Rosy felszegte a fejét, mintha azt próbálta volna megítélni, hogy a bátyja mennyire gondolja komolyan. Aztán úgy bólintott, akár egy hercegkisasszony, aki éppen uralkodói kegyet gyakorol.

– Esküdj meg, Rosabel Marie Brookhouse! – utasította Geoffrey. – Apánk sírjára.

– Geoffrey! – szisszent fel az anyja. – Nem kellene esküdöznie, és főképpen nem Arthur sírjára. Ez nem illő.

Geoffrey felhorkant. Mintha az anyjának bármi fogalma is lenne az illendőségről, habár ezt a világért sem mondaná a szemébe. A papának köszönhetően az anyjuknak számított az előkelőség.

Ám ekkor Rosy kimérten megszólalt:

– Garanciát vállalok rá!

Geoffrey visszafojtotta a kitörni készülő nevetését.

– Még csak nem is tudod, ez mit jelent.

Erre a megjegyzésre Rosy kicsit engedett a merev tartásából.

– Rendben. Akkor esküszöm – apánk sírjára –, hogy adok egy estélyt életem első báli szezonjának! Rendben?

Geoffrey úgy ítélte meg, hogy Rosy ezt a békülési szándék jeleként ajánlotta fel.

– Ez már igen, angyalkám. – Most már csak reménykednie kellett, hogy valami tiszteletre méltó fickó megkéri a húga kezét még a szezon vége előtt.

Miután leugrott a kocsiról, mindkét hölgyet kisegítette. Majd az épület felé fordult, és konstatálta, hogy az Elegáns Estélyek irodája egy impozáns városi palotában kapott helyet, egy előkelő utcában a Grosvenor Square-en. Milyen különös! Habár a céget egy nő vezeti, aki minden bizonnyal jobban kedveli az „illő” környezetet.

Geoffrey felkísérte az édesanyját és a húgát a lépcsőn. Amikor felértek, Geoffrey kopogott, de az ajtó szigorúan csukva maradt. Újra próbálkozott. Semmi. Az ajtó végül csak a harmadik kopogtatást követően nyílt ki. A határozottan barátságtalan komornyik még barátságtalanabbul nézett rájuk, miután egyesével végigmérte őket. Láthatóan nem mentek át a rostán.

– Grenwood a nevem – szólalt meg Geoffrey. – Mrs. Pierce-szel van megbeszélésünk az Elegáns Estélyektől.

Ettől a fickó arckifejezése egy szemernyit sem változott.

– Várjanak itt!

Amikor a komornyik már éppen ismét becsukta volna az ajtót, Geoffrey a küszöb mögé lépett, hogy megakadályozza.

– Várnak bennünket.

A komornyik mintha kétségbe akarta volna vonni mindezt. Aztán felsóhajtott.

– Rendben. – Szélesre tárta az ajtót, és intett, hogy fáradjanak be. – Azért még meg kell kérdeznem az asszonyomat. Ő és a húgai később, a látogatások szokásos idejében számítottak önökre.

Húgai? Vajon rossz címre jöttek? Biztosan nem, hiszen ha nem ez lenne az a ház, egy ilyen goromba komornyik már rég elküldte volna Geoffrey-t melegebb éghajlatra. Ehelyett félrevont egy inast, és súgott valamit a fülébe, ami után a fiú felsietett a lépcsőn.

Geoffrey feszülten nézett le a komornyikra.

– Ugye tudja, hogy ez nem egy személyes jellegű látogatás? Üzleti ügy intézésére pedig ez az időpont a szokásos, nemde?

– Természetesen, kegyelmes uram. – A komornyik egyetlen pillantással lehűtötte. – Csakhogy a hölgyek tegnap éjjel egy nagyon fontos ügyfél igencsak fontos ügyében voltak sokáig távol.

Mielőtt Geoffrey feltehette volna a kérdést, hogy milyen fontos ügyfél ér fel egy herceghez, az édesanyja közbeszólt:

– Semmi baj, Geoffrey. Ha jól tudom, itt van a közelben a Gunter’s. Már régóta szerettem volna megkóstolni a jégkrémszobraikat, hogy lássam, miért van oda annyira mindenki. A nap folyamán később is visszatérhetünk.

Geoffrey hallotta a mama hangján, hogy zavarban van, és ez igencsak felbosszantotta. Kitartóan állta a komornyik rideg pillantását, miközben felelt az édesanyjának:

– Nem megyünk sehová. Vagy ha mégis, akkor vissza se térünk.

– Nekem úgy is jó – suttogta Rosy.

A francba az egésszel! Geoffrey összeszorított fogsorral kérdezte a komornyikot:

– Tudunk valahol várakozni?

– Ha muszáj. Biztos vagyok benne, hogy a hölgyek azonnal lent lesznek. – A fennhéjázó komornyik teáért küldetett, majd bevezette őket egy szépen berendezett társalgóba, amely elegánsabb volt, mint amilyet Geoffrey valaha is látott Newcastle-ban. A vékony lábú bútorok legfeljebb annyira bírnák el egy magafajta méretes férfi súlyát, mint egy újság. Az ilyesféle ülőalkalmatosságok és az élénksárga taftfüggönyök között elveszett sirálynak érezte magát, aki nem talál vissza a tengerre. Számára ez már túlságosan különleges volt.

A nagyapja házának és irodáinak bútorai a jó öreg, tömör angol tölgyfából készültek, leedsi bőrrel voltak bevonva, és fényesre polírozott rézszerelvények ékesítették őket. Ahogy az egy férfi házához és irodájához illik. Lehet, hogy a nagyanyja idejében más volt minden, csakhogy ezt Geoffrey nem tudhatta, hiszen a nagymamája meghalt az édesanyja születésekor. Lehet, hogy ő így rendezte volna be a házát, mint ez a szoba, de azért Geoffrey valamilyen oknál fogva kételkedett ebben. A nagyanyja egy farmer lánya volt, aki aztán hozzáment egy vasgyároshoz.

Bárhogyan is, Geoffrey az egész helyet gyanúsnak tartotta. Fel-alá járkált az Aubusson szőnyegen, és minél tovább vártak, annál bosszúsabb, szinte már-már dühös lett. Miféle üzletet visznek ezek a hölgyek egyébként is. Ő egy herceg, az isten szerelmére! Egy herceget mindenhová beengednek, legalábbis neki ezt mondták. Mrs. Pierce komornyikja mégis úgy bánt vele és a családjával, mintha ők erőltetnék rá magukat az Elegáns Estélyekre azzal, hogy megpróbálnak üzletet kötni velük.

Egyetlen férfi sem engedhetné meg magának, hogy ilyen megbízhatatlan módon működtessen egy üzletet. Geoffrey egyfajta bolthelyiségre számított, nem gondolta, hogy valaki az otthonában vezet egy céget. Aztán eszébe jutott, hogy a komornyik testvérekként utalt a hölgyekre, és úgy döntött, a családi kapocs valamelyest megmagyarázza, miért egy városi palotából dolgoznak.

Végre megjelent egy szolgáló a teával, de Geoffrey még mindig túlságosan bosszús volt ahhoz, hogy igyon belőle. Kétségtelen, hogy azért bántak velük ilyen cudarul, mert az Elegáns Estélyek hölgyei rájöttek, hogy őt csak egy lépés választja el a köznéptől. Vagy ami még rosszabb, megtudták, hogy ő is dolgozik.

Míg az édesanyja és Rosy teáztak, Geoffrey az ablakhoz lépett, amitől még inkább felpaprikázódott, mert látta, hogy az istállófiú a hintójukat a ház előtt tartja. Minden bizonnyal a komornyik utasítására várt, mielőtt a hátsó udvarba vezette volna a lovakat.

Hogy merészelik? Ez a megbeszélés le volt egyeztetve, az isten szerelmére! Nem az ő hibája, hogy Mrs. Pierce későbbre gondolt.

Már épp elhatározta, hogy távoznak, amikor az édesanyja odasúgta: „Geoffrey”. Az ajtó felé fordult, és a lélegzete is elakadt. Ott állt az ajtóban a legszebb teremtmény, akivel valaha is találkozott, a napfény sugarai csak úgy szikráztak körülötte.

Dús, aranybarna haját láthatóan sietve fésülte egyszerű frizurává. Széles, gyöngyfényes, tökéletes ívű szemöldökét összehúzta a férfi és családja láttán, sőt még a homlokát is ráncolta. Geoffrey mégsem volt képes megszólalni. Csak bámult, mint egy mérnökinas, aki először lát ferde hidat. Ki akarta találni, hogyan állhat össze minden egyes porcikája ilyen fenséges egésszé.

A szoborszerű szépséget nem kifejezetten a „részletek” egyedisége tette teljessé: meleg, barna szempár, bájos arc, finoman elszórt szeplőkkel az orra körül és a nélkülözhetetlen női domborulatok, legalábbis amennyit látni lehetett belőlük. Már maga az a tény is, hogy Geoffrey többet akart látni belőlük, nyugtalanítóan hatott. Ahogyan az is, miként a hölgy láttán a halántékában gyulladt, lüktető forróság egyenesen az ágyékáig futott.

Ilyesmi még sosem történt vele, legalábbis nem az első találkozáskor. De az adott körülmények között finoman fogalmazva sem lenne bölcs dolog ezt elismerni, vagy esetleg fontolóra venni bármilyen lépést az ügyben.

A hölgy besétált a szobába, és kinyújtotta a kezét.

– Ön tehát Grenwood.

– És ön az Elegáns Estélyek tulajdonosa. – Geoffrey talán egy ezredmásodperccel tovább rázta a hölgy kezét, mint az szükséges lett volna. Már korábban levette a kesztyűjét, a nőn pedig nem is volt, és amint a bőrük összeért, a férfi szívverése az egekig gyorsult. Ami teljesen abszurd, persze. – Mrs. Pierce, ugyebár? – kérdezte.

A nő előkelően felvonta a szemöldökét, majd kihúzta a kezét Geoffrey markának fogságából.

– Nem talált. Én Lady Diana Harper vagyok.

A férfi megfeszült.

– Ön nemesi ranggal bír? – Az istenit, hát tényleg jobban utána kellett volna néznie ennek a cégnek!

Abból ítélve, ahogyan a nő megmerevedett, ő is pontosan ugyanerre gondolt.

– Nem egészen értem, miért vannak itt, ha ezt nem tudták.

Habár a név ismerősnek tűnt, Geoffrey nem igazán emlékezett rá, hol is hallhatta korábban.

Az édesanyja lépett közbe.

– Kérem, nézze el nekünk! Mi egy kissé kilógunk a sorból. Én Mrs. Arthur Brookhouse vagyok. A fiam kérte öntől ezt a találkozót, miután egy jó barátunk ajánlotta önt. Úgy emlékszem, egy rokona vette igénybe az önök szolgáltatásait korábban. De mindegy is. Ő csak a „Mrs. Pierce” névre emlékezett, amikor elmondta, hogyan találjuk meg önöket Mayfairben. Felteszem, akkor Mrs. Pierce önnek dolgozik.

– Nem egészen. Eliza Pierce a megözvegyült nővérem, és ez az ő otthona. A másik testvérem Lady Verity Harper. Hárman vezetjük az üzletet, közösen, de a testvéreim még öltözködnek, attól tartok. Igencsak megleptek bennünket. Későbbre vártuk önöket.

– A komornyikja ezt már mondta – vágott közbe Geoffrey. – Azt feltételeztem, hogy mivel az üzletek általában korán nyitnak, önök is fogadnak ügyfeleket ilyenkor.

A hölgy arcára fagyott a mosoly. Látszott, hogy érzi, a herceggel csínján kell bánnia, és ez afféle bárdolatlan elégedettséggel töltötte el Geoffrey-t.

– A mi cégünk egyedi – közölte Lady Diana kimért hangon. – A tevékenységünk nagyrészt olyan társasági eseményekhez kapcsolódik, amelyek a hajnali órákig elhúzódnak. Remélem, megértik tehát, hogy a báli szezon idején miért nem a szokványos üzleti nyitvatartás szerint működünk.

– Természetesen – szólalt meg a mama, és figyelmeztető pillantást vetett Geoffrey felé. – Nem csoda. És nagyon örülünk, hogy fogadni tudnak ma bennünket.

Lady Diana rámosolygott Mrs. Brookhouse-ra. Nyilvánvalóan Geoffrey volt az egyetlen, aki nem érdemelt mosolyt a részéről, mert Rosyhoz még annál is ragyogóbb arccal fordult. Diana minden porcikája megenyhült, mintha tudná, hogy a herceg húga mennyire kellemetlenül érzi magát.

– Minden bizonnyal ön a hercegné – szólította meg kedvesen.

Még mielőtt Geoffrey kijavíthatta volna, Rosy pislogott egyet, majd idegesen felnevetett:

– Nem egészen. Geoffrey, a herceg, a bátyám. És reméli, hogy önök be tudnak vezetni engem a társaságba.

Lady Diana igencsak meglepettnek tűnt.

– Kérem, nézzék el nekem, de a testvérem nem pontosította, hogy ez alkalommal kinek is segítünk valójában!

– Előfordul az ilyen hiba – szólalt meg Geoffrey. – Semmi baj nem történt.

Diana meredten nézett rá, mintha próbálná megérteni, kivel is áll szemben.

– Tehát ezért jöttek ide az édesanyjával és a húgával?

Geoffrey bólintott.

– Hadd magyarázzam el! Mi… vagyis Rosy… Rosabel…

– A lányom félénk teremtés, Lady Diana – vágott közbe a mama, miközben furcsán nézett a fiára. – Nincs hozzászokva az elegáns társasághoz… valójában egyikünk sem járatos ezekben a körökben. A néhai férjem Brookhouse vikomt harmadik fia volt, de mi sosem voltunk… része ennek a világnak. Boldogan éltük Newcastle-ban a saját kis életünket, amíg ő el nem hunyt. Nem sokkal később egy távoli unokatestvére, valami herceg is elhalálozott, és Geoffrey a semmiből megörökölte a hercegi címet. Így pottyantunk ebbe a helyzetbe. – Geoffrey-re pillantott. – Nem igaz?

– Ez nagyjából összefoglalja a lényeget – szólalt meg a férfi megkönnyebbülten, miután az anyja kimagyarázta őket. Lady Diana idegesítette a szépségével, a tökéletes modorával és a nehezen elnyerhető mosolyával.

Lady Diana is rámeredt.

– Ó, akkor maga az a herceg.

Geoffrey megfeszült.

– Ezt hogy érti?

– Tavaly keringett némi szóbeszéd Grenwood hercegének örököséről, de teljes mértékben megfeledkeztem róla, főként mivel az új hercegről szóló pletykák meglehetősen vadul hangzottak. Volt, aki szerint egy amerikairól van szó, ezért nem találkozott még vele soha senki. Mások viszont azt hangoztatták, hogy a Brookhouse család kitagadta őt, mert egy gazember, de a hercegi címet nem tudták elvenni tőle. A legfelháborítóbbnak az a verzió tűnt, miszerint a herceg végig itt volt szem előtt, és mérnökként dolgozik Newcastle-ban.

– Ez utóbbi az igazság – szólalt meg Rosy vidám hangon. Amikor mindenki felé fordította a tekintetét, még hozzátette: – És egy picit a második is. Bár Geoffrey nem egy gazember, és valójában a papát tagadták ki, de az még azelőtt történt, hogy én megszülettem volna. – Ekkor észlelte, hogy továbbra is meredten figyeli mindenki, ezért felcsattant: – Mi van?

Lady Diana felkuncogott.

– Tehát semmiképpen sem amerikai? Csak hogy tisztázzuk.

Rosy pislogott egyet, majd megrázta a fejét, és ismét bezárkózott, ahogy mindig, ha idegenek kezdtek figyelni rá.

Lady Diana pillantása átsiklott a mamára.

– És azt mondja, hogy félénk?

– Láthatóan nem mindig – szólalt meg Geoffrey kimért hangon. – Vagy legalábbis magával nem.

– Ez mindenképpen megkönnyíti majd a dolgunkat – jegyezte meg Lady Diana. – Feltéve, hogy valóban igénybe veszik a szolgáltatásainkat. – Még mielőtt Geoffrey erre felelhetett volna, hozzátette: – Ah, itt vannak a testvéreim végre!

Miközben Lady Diana mindenkit bemutatott mindenkinek, Geoffrey megállapította, hogy legalábbis az ő véleménye szerint egyik hölgy sem olyan bájos, mint Lady Diana. Való igaz, hogy Mrs. Pierce a szőke hajával, a kék szemével és kerekded formáival beleillett azon hölgyek sorába, akiket néha vonzónak talált, csakhogy ő túl alacsony volt. A saját magasságával valósággal fölé tornyosulna. Ami Lady Verityt illeti, a haja enyhén sötétebb volt, mint Mrs. Pierce-é, a szeme zöld, viszont bár ugyanolyan magas volt, mint Lady Diana, túlságosan vékony ehhez a magassághoz.

Geoffrey szerette, ha volt mit fogni egy nőn, főképpen az ágyban. Nem akarta azt érezni, hogy összezúzhatja, valahányszor ráfekszik. És bár a szemében Lady Diana eleganciája egyenértékű volt a törékenységgel, mégis úgy látta, hogy ez a nő elviselné a súlyát.

Halkan felnyögött. Máris úgy gondolkodik, mint egy herceg: az alapján keresi a jövendőbeli feleségét, hogy ki szül majd örököst neki. Mintha állást ajánlana, és aszerint rostálná meg a jelentkezőket, hogy ki a leglenyűgözőbb számára. De ezek közül a hölgyek közül egyik sem jöhet szóba, még ha éppen nősülni tervezne is, ami nincs így. Legalábbis a közeljövőben még semmiképpen. Meglehet, hogy herceg lett belőle, de ezek a kisasszonyok jócskán fölötte állnak modor, származás és minden egyéb dolog tekintetében, amely számít az effajtáknak. Rá sem hederítenének, még ha férjhez szeretnének is menni, bár nem igazán tűnt úgy, hogy szándékukban állna. Különben nem vágtak volna bele ebbe az üzletbe.

Így aztán igazán nagy kár, hogy ily elragadónak találta Lady Dianát. Valójában, ha nem ajánlották volna nekik ezt a testvértriót ennyire, már sarkon fordult volna, és itt hagyta volna őket. Csakhogy az édesanyja és Rosy izgatott csevejéből egyértelműen leszűrte, hogy ők viszont kedvelik a hölgyeket, ami azért számított neki.

Néhány percnyi beszélgetés után Lady Diana odasúgott valamit a testvéreinek, majd Mrs. Pierce megkérdezte Geoffrey édesanyját, hogy lenne-e kedve körbejárni a házat. Erre ő azonnal boldogan igent mondott. Miután kisétáltak a szobából, Lady Verity tette fel a kérdést Rosynak, hogy szeretné-e megkóstolni a tegnapi estélyről megmaradt süteményeket. Mivel Rosy édességet sosem utasított vissza, gyors biccentéssel bele is egyezett, és már ki is sétáltak a társalgóból ők is.

Geoffrey és Lady Diana – nyilvánvalóan szándékosan – kettesben maradtak. Így aztán amikor a nő a kanapé felé intett, vonakodva bár, de Geoffrey úgy tett, ahogy elvárták tőle. Leült. Az az átkozott bútor érzetre éppolyan gyenge volt, mint amilyennek ránézésre tűnt.

Lady Diana olyan kecsesen ült le a szemközti székre, akár egy hattyú.

– Hozassak még egy kis teát, kegyelmes uram?

– Nem szükséges. Ez nem tarthat olyan sokáig.

Lady Diana összeráncolt homlokkal kapott fel egy hordozható írótáblát, affélét, amelyet Geoffrey is használni szokott a terepen. Amikor felemelte a tollát, és megnyalta a hegyét, a férfi fejében egy futó másodpercre egy igencsak ördögi kép jelent meg, de azonnal ki is űzte.

– Remélem, nem bánja, ha kettesben beszéljük át a dolgokat – szólalt meg Lady Diana. – Szívesebben taglalom az ajánlatunkat úgy, hogy közben nem három ember tesz fel egyszerre kérdéseket. Így gyorsabb. Tehát elmondaná, kérem, mennyiben óhajtják igénybe venni a segítségünket ahhoz, hogy a húga elsőbálozó lehessen?

Geoffrey keresztbe vetette a lábát a térdén.

– Még annyira sem ismerem a társasági szokásokat, hogy ezt meg tudjam önnek mondani.

Lady Diana úgy bólintott, mintha ez nem lenne szokatlan.

– Felteszem, az a minimum, hogy szeretné, ha felkészítenénk őt arra, amikor bemutatkozik a királynőnek.

– Természetesen. Vagyis azzal tisztában vagyok, hogy be kell őt mutatni a királynőnek, de nem tudom, ez mivel járhat. – Geoffrey-t hirtelen megszállta a huncutság, és kérdezett: – Lesz ott egy debütáló zenekar? Rosy átinteget egy termen a királynőnek? Muszáj egy pukedlisorozatot bemutatnia? Vagy azt a királynő teszi?

Lady Diana ferde szemmel figyelte.

– Maga ezt nem veszi komolyan, ugye?

Geoffrey összeszedte magát.

– Ó, dehogynem! Csakhogy ez olyannyira nem az én terepem, hogy nem tudom, mit kell kérnem.

– Szeretné, ha inkább az édesanyjával beszélném át a részleteket?

– Nem ő fog fizetni. – Lady Dianának a fizetni szó hallatán láthatóan megrándult az arca. – Mellesleg attól félek, édesanyám nem tájékozottabb ezen a téren, mint én. Lányként vasgyárosok hosszú nemzedékébe született bele, és egy férfiakkal teli háztartásban nevelkedett. Átkozottul semmit sem tudtak a bálokról és a női divatról.

Lady Diana összehúzta a szemöldökét a káromkodás hallatán.

– Értem. Tehát azért fordult hozzánk, hogy a húgát sikeresen bevezessük a társaságba.

– Igen, de még mielőtt elkezdjük megbeszélni a részleteket, el kell hogy mondjak önnek néhány dolgot Rosyról.

Halvány mosoly futott át a nő csinos arcán.

– Azt már elárulta, hogy félénk.

– Ami így is van, annak ellenére, hogy meglepően nyílt megjegyzéseket tett arra, milyen buta pletykákon csámcsog a felső tízezer.

– Csak a felső tízezer pletykál? – kérdezte Lady Diana akadékoskodva. – Azzal azért tisztában van, ugye, hogy pletyka minden faluban és városban létezik egész Angliában, és valószínűleg a világon mindenhol. Csak nem azt állítja, hogy a newcastle-i vasgyárosok sosem pletykálnak?

Ezt aligha állíthatná, hiszen tudta, miket híresztelnek a városban az apja halála óta. Mind közül a legrosszabb az volt, miszerint ő ölte meg az apját, mert rá akarta tenni a kezét a hercegségre, ami persze nevetséges. Először is a hercegség az apja halála után került a képbe, neki fogalma sem volt róla, hogy ilyesmit örökölhet. Másrészt Geoffrey vissza is adná a hercegséget, ha lehetséges volna. De ha már egyszer a hatalmasok ragaszkodtak hozzá, hogy hercegnek nevezzék, úgy gondolta, akár ki is használhatja mindazt, ami ezzel a nyavalyás címmel együtt jár. Annak ellenére, hogy az nem is olyan sok, mint az emberek gondolják.

– Nem azt állítom, hogy sosem pletykálnak – felelte. – De túlságosan lefoglalja őket, hogy ételt tegyenek a családjuk asztalára. Nincs nagyon idejük ilyesmire. Nem szőtte át annyira a világukat, mint a londoniakét.

– Értem. Tehát igencsak erkölcsös vasgyárosokról beszélünk. – Lady Diana felírt valamit a jegyzetfüzetébe.

Geoffrey előrehajolt.

– Mit ír bele?

– Bármit, ami segíthet a családja különleges helyzetét megértenem, hogy megtehessek mindent, amit csak tudok, a testvéréért. Írtam egy emlékeztetőt is magam és a testvéreim számára, hogy a húgát Lady Rosabelnek hívjuk.

– Miért? Én örököltem azt az átkozott címet.

Ez a mondat csak újabb bejegyzést szült abba a bizonyos jegyzetfüzetbe. Geoffrey el tudta képzelni, mi is került bele éppen. Minden bizonnyal valami olyasmi, hogy Leszoktatni a kegyelmes urat a káromkodásról. Amitől neki csak még inkább szitkozódhatnékja támadt.

Amikor Lady Diana ismét ráemelte a tekintetét, ajka kimért vonalba feszült.

– A rangok megszólításainak megvannak a maguk ellentmondásos szabályai. Az egyik ilyen szerint, ha férfi örököl egy címet, a testvérei is öröklik az ezzel járó megszólítást. Mintha az édesapjuk örökölt volna, ha még élne, és őt illetné a cím. Feltéve, hogy ön végigvitte a megfelelő eljárást, és kézhez kapta az ezt igazoló okiratot. Ha nem, akkor most azonnal el kell indítanunk az ügyintézést.

– Nincs ilyen okiratom. Viszont ha ön úgy véli, hogy egy ilyen papír növeli Rosy esélyeit, akkor mindenképpen szerezzünk be egyet. Ezzel egyben az édesanyám is özvegy hercegné lesz?

– A szabály nem terjed ki az édesanyjára, merthogy ő beházasodott a családba. Csak a húga érintett. Tehát az édesanyját továbbra is Mrs. Brookhouse-nak hívják majd, de a húga Lady Rosabel Brookhouse lesz.

– Ennek semmi értelme.

– A szabályokat nem az ön családját ért, szokatlan helyzetekre találták ki. Egy ilyen esetben nem csoda, ha értelmetlennek tűnnek.

– Az értelmetlen szó remekül összegzi az egészet, az már egyszer biztos. – Geoffrey az órájára pillantott, és rájött, hogy már háromnegyed órája itt ücsörögnek. Felállt, és elkezdett fel-alá mászkálni.

– Megpróbálom gyorsítani a dolgot, mert látom, türelmetlenül várja, hogy túlessen ezen.

– Miből gondolja? – kérdezte a férfi szarkasztikusan. – Ennyi idő alatt, amennyit itt töltöttem, már egy hidat is megterveztem volna.

– Egy egész hidat? – felelt Lady Diana gúnnyal a gúnyra. – Ön vagy egy kifejezetten tehetséges mérnök, vagy sokkal tovább várt rám, mint ahogy én azt gondoltam. Jómagam egyetlen ruhát sem tudtam volna ennyi idő alatt megtervezni.

A fanyar szavak meglepték a férfit. Lady Diana egyértelműen jóval karakánabb, mint bármelyik társasági hölgy, akivel valaha is találkozott.

– Egy picit talán túloztam…

– Ugyan… méghogy egy férfi túloz! Olyat még sosem tapasztaltam – mutatott rá a ceruzájával. – Nézze, ha őszintén szeretné, hogy segítsünk önöknek, pontosan tudnunk kell, mire van szükségük, és úgy tűnik, ön ezt nem tudja megmondani.

Lady Diana megnyalta a ceruzája hegyét, és Geoffrey majdnem felszisszent. Miközben a nő ismét feljegyzett valamit a füzetébe, ő csak meredten bámulta a csodás száját, és azon merengett, vajon milyen lenne megcsókolni azokat a csábítóan telt ajkakat.

Amikor Lady Diana ismét megszólalt, beletelt egy hosszú pillanatba, mire felfogta, mit is mond.

– Tehát talán nekem kellene inkább elmondanom, mit szoktunk tenni annak érdekében, hogy egy fiatal hölgy a lehető legtökéletesebb első báli szezonját élhesse át. Akkor majd ki tudja választani azokat az elemeket, amelyekre igényt tart a részünkről.

– Remek ötlet.

– Talán jobb szeretne leülni, amíg mindent elsorolok?

– Inkább állnék. Nyugtalanná tesz az ücsörgés. Főképpen egy ilyen gyenge bútordarabon – mutatott Geoffrey a kanapéra.

– Engem viszont az ön fel-alá járkálása tesz nyugtalanná – bukott ki a nőből. – Ne hagyja, hogy annak a Sheraton kanapénak a külleme becsapja önt. Kellőképpen masszívra készítették, kibírja egy ilyen robusztus férfi súlyát is, mint ön.

– Ha maga mondja – morgott egyet Geoffrey, és ismét helyet foglalt. – Haladhatnánk?

– Természetesen. – Lady Diana felvett egy másik jegyzetfüzetet, és belelapozott. – Általában, ha egy fiatal hölgyet végigkísérünk a teljes elsőbálos szezonján…

És így indult Geoffrey alászállása a pokolba.