Málnai Pál - EGY HADIFOGOLY KALANDJAI

Ott folytatom, ahol az előző részt be fogom fejezni, ha lesz rá időm.

Még 1944 karácsonya után kezdődött ez a történet. Az Izbég melletti robbanóanyag raktár őrzésével voltunk megbízva. Már lejárt a szolgálati időnk, de a váltás csak nem akart megérkezni. Felhívtam tehát a szentendrei laktanyát, hogy miért késnek. Legnagyobb meglepetésemre a "Któ tám?"(Ki van ott?) szavakat hallottam a telefonban. Ebből tudtuk meg, hogy a laktanyában már oroszok vannak.

Először óvatosan lementünk Izbégre, de ott már meg is láttuk az oroszokat. Visszalopakodva összedugtuk a fejünket, hogy most mitévők legyünk? Javaslatomra úgy döntöttünk, hogy felmegyünk a Kőhegyen lévő menedékházba. Ez jó ötletnek bizonyult, mert a gondnok úr néhány civil ruhát is tudott adni nekünk. Én ugyan csak egy vékony munkaruhát kaptam, de ez is eltakarta a katonaruhát.

Másnap reggel a fagyos földbe, becsomagolva, elástam a köpenyemet, és egy sziklarepedésbe eldugtam a puskámat is. Mivel a többiek a maradás mellett döntöttek, én fogtam a katonaládámat és elindultam Pomáz felé.

Sajnos a nagy ködben eltévedtem és csak annyit tudtam, hogy a meredek lejtőn lefelé kell mennem. Hosszú idő után egy kerítéshez értem. Bemenve a kapun egy épületet találtam, amiről kiderült, hogy a temető hullaházához értem, ahol az egyik sírásóval tudtam szót váltani. Ő mondta, hogy a faluban már bent vannak az oroszok. Továbbindulva oroszokkal futottam össze, akik bevittek egy házba, ahol egy magyarul beszélő orosz tiszt fogadott. Azt mondtam neki, hogy a szentendrei papírgyárban dolgoztam és most hazaindultam Budapestre. Őszerinte ők hamarabb fognak Pestre érni, mint én. Ezután elengedett, de az ajtóból még visszahívott. Elővett a pénztárcájából egy biztosítótűt, azzal, hogy tűzzem össze a galléromat, mert kilátszik a katonaruha.

Miután elengedtek, elindultam az országúton a Kevélyek felé. Útközben az úttesten messziről vérnek látszó foltokat láttam, de közelebb menve kiderült, hogy eldobált nyilaskeresztes karszalagok hevertek a földön. Először a Mackóbarlang felé indultam, de rájöttem, hogy jobb lesz, ha a Nagy-Kevélyen keresztül Csillaghegy felé indulok.

Már sötét volt, mikor a Róka-hegy oldalában lévő nyomóskúthoz értem. Éppen csak inni kezdtem, mikor két román katona termett mellettem. Megmotoztak, és az egyik kitapogatta, hogy csizma van a lábamon. Azt nem látta, hogy lyukas volt a talpa. Levettette a csizmát és az ő bakancsát adta nekem cserébe. Nekem ez egy kicsit kicsi volt, de a puskák ellen hiába tiltakoztam volna. Ezután a ládámat is megnézték, de nem találtak benne kedvükre valót.

Innen már hamar leértem Római-fürdőre, ahol egy volt kolléganőm lakott. Megengedték, hogy náluk maradjak, míg tisztázódik a helyzet. Én az emeleti szobában aludtam, de ők inkább a pincét választották a már hallatszó lövöldözés miatt. Ott tartózkodtak a szomszéd házakban lakók is, mert nekik nem volt pincéjűk.

Másnap reggel azzal kezdtem a napot, hogy elástam a katonaruhát, nehogy akár nekem, akár háziaknak kellemetlenségünk származzon miatta. Előbb azonban a bronz tűzkeresztet a mocsarasba hajítottam. A "téli pertli" becenevű téli szalagot egyelőre a zsebembe tettem egy hamis német eltávozási engedéllyel együtt, de később sajnos megfeledkeztem róluk.

Este én is lementem a pincébe. Marika. kolléganőm húga lefeküdt és, hogy a beszélgetés ne zavarja. fülére húzta a dunyhát, én pedig az ágy szélére ültem. Nemsokára két géppisztolyos orosz jött be és kiválasztották maguknak a szomszéd kertész lányát. Fegyvert szegezve rájuk, elvitték őt a vőlegényével együtt. Mint később kiderült, a melegházukban megerőszakolták. Ha a Marika nem aludt volna, őt is elvitték volna, és valószínűleg engem is.

Reggel korán elmentem a HÉV megálló felé, ahol egy odvas fába dugtam - még karácsony előtt - két kézigránátot. Magamhoz vettem őket és visszaindultam. Útközben végig sikításokat hallottam Csillaghegy felől.

Visszaérve bedugtam a gránátokat a szalmazsákomba, de nem szóltam róla a háziaknak, nehogy megijesszem őket. (Évek múlva tudtam meg, hogy hosszú ideig rajta aludtak és nagyon megrémültek, mikor rájuk leltek.)

Amikor a lányok megtudták, hogy én Pestre akarok menni, csatlakozni akartak hozzám - remélve, hogy ott nagyobb biztonságban lesznek. A kertészlány vőlegénye is velünk akart jönni. Ekkor tudtam meg, hogy ő kémelhárító tiszt és fontos adatok birtokában van. Így aztán készülődni kezdtünk. Rajtam csak az egyszerű munkaruha maradt, de a lábamon lévő, románoktól cserélt bakancsot bebugyoláltam egy zsák darabjaiba, nehogy megint úgy járjak, mint pár nappal ezelőtt.

Némi útravalót vettünk magunkhoz és elindultunk. Először a HÉV vonalán gyalogoltunk. Óbuda felé tartottunk. A Köles utcától a Vihar utca és a Vörösvári út kereszteződéséig zavartalanul haladtunk. A Solymár utca sarkán azonban egy német katona holttestére bukkantunk. Tovább már óvatosabban mentünk, de váratlanul két tűz közé kerültünk. A másik fiú lábát találat érte. Behúztuk a szomszéd ház kapuja alá. A háziak nem mertek beljebb engedni minket, de kérésemre elmondták, hogy a harmadik házban lakik egy orvos. Az utcára veszélyes lett volna kimenni, így aztán a kerítéseket átugrálva jutottam el a harmadik házhoz. Az épület falán lévő réseken német katonák céloztak rám. Integetve közeledtem feléjük és próbáltam megértetni velük, hogy egy "spion offizier" megsebesült. Azt mondták, hogy a házat megkerülve menjek be. Ott van egy főhadnagy, akinek elmondhatom, amit akarok.

Elindultam tehát a ház sarka felé, de ott már oroszok vártak, akik látták, hogy én a németekkel beszélek. Előszór megmotoztak. A zsebemben megtalálták a téli szalagot. Ez bizonyította, hogy voltam a fronton. Ezután kezükbe került a hamis eltávozási engedély, a horogkeresztes bélyegzővel, amit szintén elfelejtettem kidobni. Végül a zsákot vették le a lábamról és meglátták az új szovjet bakancsot is. Bevittek egy konyhába. Itt leültettek egy hokedlira, hozzákötötték a lábamat, hátrakötötték a kezemet és bekötötték a szememet is.

Éreztem, hogy egy hideg vas a tarkómhoz ér. Ekkor valaki bejött a konyhába és kiabálni kezdett. A kiabálásból csak a Csivilló kapitány szavakat értettem. Ezután ajtócsapást hallottam. Levették a kötést a szememről és a többi köteléket is leszedték rólam. A kiabálós ember már nem volt a helyiségben.

Kimenve az udvarra egy idősebb katona a kapuhoz kísért. Ott rámutatott a Solymár utca túloldalán lévő kapura és intett, hogy menjek át. Elindultam, de két oldalról is lőttek rám. A másik oldalról visszanézve, kísérőm kérdezte, hogy vannak-e ott oroszok. Nemleges válaszomra visszahívott és a másik kapu felé küldött. Ezt még egy párszor megismételte, Azt hittem, hogy addig fog küldözgetni, míg egy lövedék el nem talál. Már a negyedik kapunál tartottam, mikor intett, hogy bújjak a kapu behajtott szárnya mögé. Arra gondoltam, hogy az ajtószárnyon keresztül akar lelőni, ezért behúzódtam a sarokba. Ott találtam egy szódásüveget. Felvettem és vártam, hogy lőjön. De nem lőtt, hanem beugrott a kapun. Gyorsan letettem az üveget és ártatlan képpel néztem rá.

Ketten indultunk tovább, orosz katonákat keresni. Hol a kísérőm ment elől, hol én. Az egyik kerítés átugrásánál őrzőm elejtett egy kukoricagránátot. Én felkaptam, és már húztam volna ki a biztosítékot, mikor észrevettem, hogy messzebbről orosz katonák néznek felénk. Megböktem hát katonám vállát és mutattam neki a gránátot. Nagyon megijedt, de meg is könnyebbült, hogy nem használtam ki az alkalmat. Persze ő nem vette észre az oroszokat, én meg nem szóltam róluk neki, Ettől kezdve egészen megváltozott velem szemben. Most már megbízott bennem.

Továbbmenve több házba is benéztünk oroszokat keresve. Volt, ahol karácsonyi maradék nyalánkságokkal kínáltak, de kísérőm nem mert enni, nekem viszont megengedte, hogy elfogadjam, amit kínáltak.

Végre megtaláltuk a nevezetes Csivilló kapitányt. Most azonban az idős katona minden jót mondott rólam és a motozásnál sem találtak nálam semmi gyanúsat. Így a kapitány is megbízott bennem. Felvette a közelben heverő, halott német katona puskáját és kiürítve a kezembe nyomta.

Csak később jöttem rá, hogy ez az ő részéről milyen jó ötlet volt. Ugyanis ezzel a puskával kellett betörnöm a lakások ajtaját, hogy nincsenek-e németek bennük. De engem sem kellett félteni! Azt ajánlottam neki, hogy jobb, ha nem betörjük az ajtókat, hanem kulccsal kinyitjuk őket. Így azután ettől kezdve én először lementem a pincékbe és felszólítottam a légó parancsnokokat, hogy a ylakók kulcsaival nyissa ki az ajtókat. Ezért ott a környéken azt hitték, hogy én az oroszokhoz taro-zom. Valószínű, hogy ha most emlékszik vissza valaki arra az időre, akkor most is úgy gondolja.

A Zápor utca és a Föld utca sarkára érve pihenőt rendeltek a katonáknak. A földszinten, egy kis szobában Csivilló kapitány lefeküdt egy rózsaszínű ágyra engem meg megbízott, hogy tisztítsam ki a csizmáját. A többi katona közben szerzett egy mosófazekat. Telerakták szalonnával meg krumplival és rengeteg tojást ütöttek rá. Én, végezve a csizmapucolással, lementem hozzájuk az ételt kavar-gatni. Már csaknem készen volt az étel, mikor riasztották a katonákat. Csivilló kapitány lekiabált a pinceablakon, hogy az otthagyott étel az enyém és ezzel eltűntek.

A háziaknak csak most tudtam elmondani a történetemet. Megegyeztem velük, hogy az otthagyott ételt együtt fogyasztjuk el, aztán ők fognak engem eltartani. Mindez újév napján történt.

Éjjel én is az óvóhelyen aludtam. Másnap reggel kiosztottunk egy-egy adagot a mosófazékban lévő ételből reggelire. Alig fejeztük be az evést, újabb oroszok jöttek be a házba és az összes férfit kiterelték az utcára. Én próbáltam Csivilló kapitányra hivatkozni, de nem hallgattak rám. Azt mondták, hogy kétórányi „kicsi robotra” visznek bennünket. Egy hölgy akart nekem egy télikabátot adni, de nem fogadtam el, mondván, hogy két órát így is kibírok.

Kis csoportunk egy részével engem is ágyúk húzogatásával bíztak meg. A közeli Kiscelli kastély irányába lövöldöztek. Ennek nyomait még ma is őrzik a kastély falai.

A két óra elteltével, amit őrünk többször is ellenőrzött a karján lévő több karórával, visszavittek minket a házunkhoz közeli pékségbe. Itt komoly motozásba kezdtek. Volt, akitől komoly értékeket vettek el, de nálam csak egy zsebkést és egy töltőtollat találtak. Viszont a kéregtelen tenyeremről megállapították, hogy burzsuj vagyok.

Közben máshonnan is gyűjtöttek össze férfiakat és átvittek bennünket a mostani egészségház helyén álló épület udvarába, Újabb motozás után lekűldtek minket a pincébe és ránk zárták az ajtót.

Reggelre, különböző helyekről ósszegyűlt nagyobb csoport várt bennünket a Bécsi-út sarkán. Velük indultunk tovább és meg sem álltak velünk az óbudai temetőig. Mindnyájan nagyon meg voltunk rémülve, hogy ki fognak végezni bennünket.

Először a bejáratnál lévő kis templomba kellett bemennünk, ahol nagyon hideg volt, de mi főként azzal törődtünk, hogy mi lesz velünk. Már sötétedett, mikor átvittek minket a Bécsi-út túloldalán lévő vendéglő borospincéjébe. Itt ugyan jóval melegebb volt, de a kifolyt bor gőze terjengett a levegőben, főként mikor a tömeg kezdte elfogyasztani a levegőt. Többen el is ájultak, én is csak azért voltam jobban, mert egy óriás hordó tetején kaptam helyet, ahol lassabban fogyott el az oxigén. Igaz, hogy itt meg a hőség volt nagyobb.

Valahogyan azért reggel lett és kiengedtek bennünket a hideg, szabad levegőre. Innen aztán a Bécsi-úton mentünk tovább. A vasúti kereszteződés után, legnagyobb meglepetésünkre, a környék női vártak bennünket. Köztük volt a Marika és a kertész lánya is.

Nem engedték ugyan a közelünkbe őket. Kiabálva mégis pár szót válthattunk velük, de nem sikerült megtudnom, hogy honnan értesültek arról meg, hogy arra fognak terelni bennünket.

Innen tovább kísértek minket Pilisvörösvár irányába. Voltak köztünk olyanok, akik nemrég ezen az úton még nyilasok kíséretével haladtak. Még megdöbbentőbb volt számomra, mikor rájöttem, hogy egy nő is van közöttünk, aki nem akart elválni a férjétől.

Vörösvár előtt jöttek rá kísérőink, hogy rossz felé megyünk. Visszafordultunk hát és bekanyarodtunk Solymárra. Itt kinéztek egy nagy padlásterű házat és ide szállásoltak be minket éjszakára. A létrát is elvették, így nem volt gondjuk az őrzésünkre sem. Éjjel ugyan leesett valaki, de reggel sem derült ki, hogy mi történt vele.

Sorakozó és számolás után indultunk tovább a hegyek között a Páty közelében lévő Vastagh tanyára. Enni indulásunk óta nem kaptunk. Itt is üres gyomorral kellett lefeküdnünk.

Éjjel sikoltozásokra ébredtünk. Kiderült, hogy valaki elárulta az oroszoknak, hogy egy nő is van közöttünk. Próbáltuk kideríteni, hogy ki lehetett, de nem sikerült. Pedig nemigen élte volna túl, ha megtudjuk.

A következő napon Pátyon és Biatorbágyon át vezetett az utunk. Néhány orosz- lóháton- előre ment, hogy a lakosságtól szerezzen valami ennivalót nekünk. Ők hoztak is mindenfélét, de csak messziről dobálhatták be közénk az ételt. Ennek az lett az eredménye, hogy volt, aki sokat kapott, volt, aki semmit. Én az utóbbiak közé tartoztam.

Itt valahol sikerült egy fiúnak megszöknie, mégpedig úgy, hogy egy nő kannából vizet kínált. A fiú elkérte tőle a kannát és beküldte nőt a házba. A vizet most már ő osztogatta, majd mikor a csapat elhaladt, bement a házba és nem is jött elő, míg látott minket.

Innen már Sóskút felé mentünk tovább. Útközben láttunk egy fa tövében ülő kozák katonát. Úgy nézett ki, mintha megemelt sapkájával minket akarna üdvözölni. Közelebb érve kiderült, hogy a feje tetejét levágta egy sorozat és a sapkájával együtt a feje tetejét is megemelte. Ötvenöt év után találkoztam egy nénivel, aki akkor a sóskúti iskolában lévő korházban dolgozott és emlékezett erre a katonára, akit a helyi orosz temetőben temettek el.

Mi akkor még Sóskút előtt megálltunk egy gazdasági épületnél, ahol üres benzineshordó fenekén valakik némi ételmaradékot találtak. Mint utóbb kiderült, előző nap szüntették meg ezt a tábort, mert a budai Dunapart elfoglalásával feleslegessé vált egész Buda megkerülése. Így aztán sem este, sem reggel nem kaptunk enni, ezért még éhesebben indultunk tovább.