Lévai Katalin

Tűzmadár

Lévai Katalin

Tűzmadár

Szavanov Emil cukrászmester életei

Copyright © Lévai Katalin, 2021

Szerkesztette: Pavlov Anna

Hungarian edition © Tericum Kiadó, 2021

A múlt volt az igazság,

és mint minden igazság, rejtőzött.

Ki kellett ásni.

Salman Rushdie

A Regős családnak

Örökkávé

A kórterem csendes, tompán beszűrődik az ajtók zaja, mintha egy másik világból érkezne. Éjfél felé járhat. Néha bejön egy fehér ruhás nővér, az ágyhoz lép, ingatja a fejét, ráncolja a homlokát, mormog valamit, aztán megint csönd.

Ezen az éjszakán nem tudsz aludni. Összeszorítod a fogad, és minden erődet megfeszíted, nehogy ordíts. Mintha egy hatalmas kést forgatnának a gyomrodban, úgy szaggat a fájdalom. A fenébe is, úgy zihálsz, mint egy maratoni futó, a fájdalom könnyeket csal a szemedbe, de azért tartod magad. Isten őrizz, hogy elmerülj abban a gyűlöletes, fekete mélységben, ahová az ápolónő egy injekciós tű segítségével küld naponta többször is. Kiabálhatnál, kérhetnéd a megváltó injekciót, ami véget vet ennek az egésznek, de nem teszed. Tudod, hogy már csak napjaid vannak hátra, talán annyi sem, és nem akarsz úgy távozni a világból, hogy nem készítesz számadást. Soha nem maradtál adósa senkinek, pont a magadé legyél a végén? Még nem értél az utad végére, hiába is érzed úgy, hogy nem bírod tovább, hogy azonnal véget kellene vetni az értelmetlen szenvedésnek. Csakhogy még hátra van valami, amit mindenképpen tisztáznod kell, nem halhatsz meg addig, amíg nem jutsz a végére. Miért is nem beszéltetek erről a fiaddal soha? Áh, képtelenség lett volna! Csakhogy a hallgatás is az volt. Ettől vált elviselhetetlenné az egész életed. Ki tud ekkora terhet cipelni egy évtizeden át? De hát mindenki hallgatott a háborúról, bűnösök és áldozatok egyaránt, miért éppen ti lettetek volna kivételek?

Hajnalodik. A nap halvány fényt áraszt, ami behatol a kórterembe, először csak a kopott plafonon hagy fényes foltot, azután a fényfolt lejjebb ereszkedik az ágy rácsos támlájára, s amikor eléri a takarót, Emil a csengőhöz nyúl, mert a fájdalom a gyomrában elviselhetetlenné erősödik. De hirtelen megszűnik a kín. Soha nem értette, mikor, miféle csapdát állít neki a teste. Fél évszázadig volt cukrász, s egészen mostanáig semmi baj nem volt a gyomrával. Aztán egy évvel ezelőtt egy meleg nyári éjszakán váratlanul rátört az ismeretlen fájdalom, s attól kezdve egyre sűrűbben ismétlődött. Az élete szó szerint keserű lett, mint az epe, s a szörnyű íz, amit annyira utált, mintha odatapadt volna az ínyéhez. Ennek ellenére eleinte nem vette komolyan a betegségét, vagy talán megérdemelt büntetésnek gondolta, mégsem változtatott a szokásain. Esténként császárszalonna, póréhagyma és Kőbányai. S felcsendülhetnek a szerb dallamok a mandolinon.

Hamar meglett a diagnózis. Már soha többé nem ülsz az unokád mellé este a konyhában, nem játszol neki a mandolinon, soha többé nem eszel szalonnát póréhagymával, nem öblíted le Kőbányaival. A Pityuval töltött esték hiánya olyan elviselhetetlen, mint a gyomrodban a fájdalom. Megbeszéltétek, hogy jövő nyáron már nem mentek el együtt az Állatkertbe, ez a nyár volt az utolsó. Pityu majd a mamájával nézi meg Balut, a barna medvét, azután körbejárják a majmok házait, s kifelé menet fagylaltot esznek, mert a fagylaltos ott van két lépésre az Állatkert bejáratától. Amikor Pityu megkérdezte, miért lesz így, csak legyintettél. Nem akarsz beszélni magadról, de nem is kell, mert Pityu látta, hogy az utóbbi időben az arcod megnyúlt, és már nem jársz olyan egyenesen, mint korábban. Gyakran egészen összegörnyedtél, mintha valami súly húzna lefelé a föld felé. Ekkortájt már nem tudtad leplezni a betegségedet, ráadásul a régi motoros balesetből megmaradt seb a jobb lábadon súlyos visszérgyulladást okozott, egyre inkább sántikáltál. A lányod, Baba próbált rábeszélni, hogy menj orvoshoz, de minek, mit használ az már? A hideg borogatáson kívül ők sem tudnak kitalálni semmi mást, ami enyhítené a fájdalmat.

Élted a megszokott napjaidat, reggel bementél dolgozni az Üllői úti cukrászdába, este hazabandukoltál. Mindennap kétszer elsétáltál az egykori cukrászdád előtt, amely továbbra is a József körúti házatok földszintjén működött, csak már nem a te tulajdonod volt. Államosították. Az alkalmazottak megszabadítottak a berendezés néhány darabjától, elvittek ezt-azt, támlás széket, szecessziós cukorszórót, réztálat, krómozott réz fagylaltmérő kanalakat a nép nevében, nyilván. A háborúban annyi felfoghatatlan dolog történt, hogy a lopásokon nem volt kedved csodálkozni, felháborodni pedig végképp nem. Mi volt ez ahhoz képest, ami a családodban történt? De azért nagy volt a kísértés, hogy bemenj, és megkóstold az állami süteményeket, de nem vitt rá a lélek. Olyan volt a hajdani cukrászdád, mint valami idegen hely, amihez semmi közöd nincs már. Hatvanhárom éves vagy, egykori saját magadhoz is egyre kevesebb közöd van, már nem vagy mester, se motorbajnok, nincsenek cukrászdáid, se autód, gyalog jártál, amíg tudtál járni. A gyöngyházfényű mandolin az egyetlen, ami megmaradt. Múltad egy darabkája.

Egy célod azért még van. Az, hogy Pityut valamilyen szép pálya felé tereld. Annyira érdeklik a madarak, macskák, majmok és medvék, sőt még a bogarak is, talán kutathatná őket. Vagy szóba jöhet a zene, a zongorázás, de lehet a furulya is. A sportot imádja. Egy biztos, hogy taníttatni kell a gyereket, meg kell találni, mihez van tehetsége, mi az erőssége. Pityu tizenkét éves kissrác, hol ez érdekli, hol meg valami más, csapong ide-oda. Mindegy. Szeretitek egymást, és a szeretet, amit az elmúlt években belétápláltál, örökre megmarad. Örökkávé, mutatott Pityu a fehér porcelán kávétartóra, amely a régi cukrászda berendezéséből maradt meg, s amelyből valóban soha nem fogyott ki a kávé.

Amióta kórházban vagy, már hetek óta, van időd végiggondolni az életedet, mi egyebet is tehetnél. Szép és fájdalmas emlékek kergetik egymást kiszámíthatatlanul. Elvira mindig az eszedben jár, a legváratlanabb pillanatokban is őt látod. Nagyon korán elveszítetted. Az volt ő nőben, ami te voltál férfiban, csoda lett volna, ha nem szeretsz bele. De megtörtént, egymásba szerettetek, és ez volt a legjobb dolog a világon, ami veled megtörtént. És aztán Zorica. S végül az utolsó szerelem, Margit… A legkínzóbb emlék, amit még nem hívtál elő, sokat kell várni egy ilyen képre. Eddig semmit nem kértél Istentől. De most igen. Az kéred, hogy adjon még időt. Egy kis időt. Azután tegyen veled bármit, amit csak akar.

Kikinda

1900

A házat magas sövény és szénaboglyák vették körül, amelyek illata átjárta a kertet. Egész éjszaka hallgattad a szomszéd szobából a szüleid sugdosását, amiből csak annyit tudtál kihámozni, hogy valamilyen hosszú útra készülnek előbb vonattal Szegedre, majd tovább, fel, egy Budapest nevű helyre. Hallottad már a nevét. Az utóbbi hetekben máskor is arra ébredtél az éjszaka közepén, hogy apádék fojtott hangon vitatkoznak, és többször is elhangzik a bűvös szó, Budapest. Hozzászoktál már a vitákhoz, mert apád erélyes, hirtelen haragú ember volt, anyád pedig halk szavú, de heves, mindig kész kimondani, amit gondol. De most nem úgy vitatkoztak, ahogyan máskor a heti pénzbeosztásról, a fazék alján maradt ételmaradékról, vagy a régi családi összeveszésekről. Apád hangjából eltűnt a határozottság, s mintha elpárolgott volna belőle a bátorság is, pedig úgy tudtad, hogy ő a legbátrabb ember a világon, hiszen nagyapa is az volt, és a bátorság öröklődik, apáról fiúra száll a családban, ennek így kell lennie. Nagyapa nem csak egyszerű öregember fehér hajjal, pödört bajusszal, élénk fekete szemmel és szórakozott, kacsázó járással – ő törökverő hős! Igaz, kis híján fejét veszítette valamelyik vagdalkozásban, de végül csak kiűzte a törököt Szerbiából, bő bugyogójukban hazáig futottak előle a hitetlenek. Nagyapa nevét ismerte az egész város a rongyszedőtől a vendéglősig, aki akkora hazafi volt, és annyira tisztelte az öreg katonát, hogy hétvégén ingyen szolgálta fel neki a pálinkát, és úgy hallgatta a történeteit a kockás terítős asztal mellett a félhomályban, mintha akkor hallaná őket először. A hosszú téli hónapok alatt, amikor a szerb hősiességről és dicsőségről, a török okkupációról való elmélkedésen kívül nemigen tudtak másról beszélni a városban, mások is összegyűltek a sarokasztal körül, és hallgatták a meséket, amelyek mindig ugyanazok voltak. Ezeken nevelkedtél te is. Mennyire szeretted nagyapád dörmögését! Amikor már nagyon öreg volt, egyre kevesebbet mozdult ki a házból, mert éjjel-nappal visszatérő fejfájások gyötörték, amit Bogdan doktor szerint a háborúban kapott fejsebe okozott. Ilyenkor lehunyt szemmel, hosszan előrenyújtott lábbal ült a karosszékében, de nem panaszkodott, mert férfinak az nem illendő, hősnek pedig végképp nem szabad. Ezt a leckét jól az eszedbe vésted, így aztán meg voltál győződve róla, hogy ha te is azokban a hajdani, veszélyes időkben élsz, hősként viselkedsz magad is, mert a vér nem válik vízzé. „Él bennem a pravoszláv hit, s örökké él majdan az utódaimban. Pravoszlávnak kell lenni. Meg kell őrizni a slatko pravoslavlje, a pravoszláv hit édességét” – mondogatta. Amikor eltemettétek, tisztán hallottad ezeket a halk, határozott mondatokat a panaszos éneklés, az ismeretlen ószláv szavak, a szétáradó tömjénillat, az arcra boruló hívők és a püspök körül forgolódó ministránsfiúk templomi forgatagában. Beleszédültél. Micsoda szertartás volt! Ijedten és némán álltál apád mellett, akinek olyan szürke volt az arca, mint a hamu, s miközben együtt mormoltátok az ima szavait, szentül megfogadtad, hogy ha felnősz, méltó leszel a Szavanov névre. Ha törik, ha szakad, nagyapa nyomdokaiba lépsz, híres leszel, a neved éppen olyan ismerősen cseng majd a városban, mint az övé. Ha kell, kardot rántasz és oroszlánként küzdesz, hegyeket mozgatsz meg, ráereszted az ellenségre a Duna, a Drina és a Dráva vizét, megteszel mindent, de tényleg mindent, hogy megvédd a hazádat a fenyegetésekkel szemben. Hogy kik és miként fogják fenyegetni az országot, s vajon mikor, azt még nem tudhatod, de készen állsz, rajtad nem fog múlni. Erőddel, hiteddel és lelkesedéseddel azon buzgólkodsz majd, hogy megóvd a hazát és az édes pravoszláv hitet, mert nagyapa így akarta, és akkor így is lesz. De miért is nem magyarázta el jobban, mire gondol? Lehet, hogy ha jobban figyeltél volna rá, ha végighallgattad volna az ezerszer elismételt mondatait, most sokkal okosabb lennél. Nagyapa, amilyen nagylelkű volt, mindig a kedvedben járt, engedett neked, amit te pimaszul ki is használtál, süketnek tettetted magad, amikor már nagyon untad a sok mesét, s erre ő elhallgatott. S ha nem nyúztad, nyaggattad volna őt folyton, hogy háborús történelem helyett inkább mandolinra tanítson, bezzeg most tudnád, mi az az édes pravoszláv hit, és hogyan lehetsz hős. De a haditudományhoz csak annyit értesz, hogy tudod, hogyan kell Szreját egy széles fakarddal addig püfölni, elgáncsolni és oldalba döfni, míg visítva az anyátok szoknyája mögé nem bújik. Te pedig kapod a pofonokat a mamától, amiért vered az öcsédet.

Ó, ha jobb unoka lettél volna, akkor odaültél volna nagyapa mellé, amikor belehuppan a foteljébe, és megkérdezed, hol, merre voltak azok a híres csaták, az élet-halál harcok, hogyan keltek át a zavaros folyón, vagy gázoltak át térdig érő sárban magasra emelt puskával a kezükben, és hogyan tudtak a tábortűz mellett a csupasz földön aludni. Milyen érzés volt, amikor megperdültek a dobok, és indult a támadás? S csöndben figyelsz, amikor ezeket elbeszéli. Vagy legalább benézel hozzá, amikor a gyógyszereivel bezárkózik az elsötétített nappaliba, és megkérdezed, hozzál-e egy pohár vizet, készíts-e borogatást, hogy ne fájjon a feje. De hát ez eszedbe se jutott, rohantál inkább ki az udvarra fogócskázni, Szreját megkergetni, bántad is nagyapád migrénjét. Így azután üres fogadalmat tehettél csupán, ami semmit nem ért, nem is lett belőled hős, nagyapa nem lenne büszke rád.

A temetésen elsírtad magad. Dühösen és szégyenkezve törölgetted a könnyeidet még akkor is, amikor kijöttetek a templomból. Ismerted az íratlan szabályt: a fiúk nem sírnak. Nem is sírtál később a nagyapád halála miatt, csak akkor egyszer, ott a templomban. Elfeledkeztél a gyászodról és a neki tett ígéretedről, és csak akkor jutottak ismét az eszedbe, amikor a szüleid éjszakai sugdolózását hallgattad.

Hegyezted a füled. Biztosra vetted, hogy a szüleidnek valami komoly, súlyos titka van. Szokatlanul mély volt az apád hangja, amikor megszólalt, betöltötte a sötét szobát. Tisztán hallottál minden egyes szót, ami elhangzott.

– El kell innen vinni a fiúkat oda, ahol reményteli az élet. Ott a Duna. Új épületek, pavilonok, üzletek. Mintha egy másik világba váltanánk jegyet.

– Na, és miből fogunk ott megélni?

– Boltot nyitunk.

– És ha befuccsolunk vele?

– Ugyan! Sikerülni fog.

– De lehet, hogy én maradnék mégis.

– Az isten szerelmére, hetek óra csak ezt rágjuk, és most megint kezded? Én szívest-örömest indulnék akár már holnap, minek húzni az időt?

– Kikinda mégiscsak jó otthonunk. Itt mindenkit ismerünk, rendes szomszédjaink vannak, és itt vannak a barátaink is. Hogyan hagyjam el őket? S aztán mi van, ha mégsem sikerül? Hogyan jövünk akkor ide vissza?

– Értsd már meg végre, amit mondok. Amit én itt megtanultam, azt mindenütt tudom kamatoztatni, jó boltosra mindenhol szükség van. Nézd meg a többieket… Milost, a Zubkovics családot, egyikük sem járt rosszul.

– De én félek. Inkább maradnék mégis itthon a barátainkkal.

– Miféle barátaink maradtak itt? Markovics, aki elkártyázta a feleségét? Vagy Ivo, aki teherbe ejtette a saját unokahúgát? Vagy a te híres barátnőd, aki megszökött a férjétől, és a fiatal szeretőjével él vadházasságban? Úgyhogy hagyd abba a siránkozást, és szedd már össze magad, már csak a fiaid kedvéért is, akiket annyira ajnározol.

Fagyos csend ereszkedett a szobára. Aztán meghallottad anyád tompán csengő hangját.

– És mi van azzal, amit apád ránk hagyott?

– Mi van vele?

– Hogyan maradunk pravoszláv szerbek a katolikus magyarok között?

– Budapesten is vannak szerb templomok, és egyre nagyobb a szerb közösség. Majd csatlakozunk hozzájuk.

– És akkor mik leszünk? Szerbek vagy magyarok?

– Mindkettő, a szentségit.

– Azt hiszed, apád ezt akarná? Őt soha, semmilyen erővel nem lehetett volna innen kimozdítani. Azt mondaná, maradjunk, mert nekünk itt van dolgunk.

– Én pedig a saját életemet akarom élni, az úristenit, nem az apámét! Elmegyünk ebből a porfészekből, és punktum.

– Sss, csöndesen! Fölvered a gyerekeket.

Rémülten lapultál meg a matracon, legszívesebben bebújtál volna az ágy alá, vagy még inkább a kéménybe, ahol biztosan nem találnának meg. Nem ilyen beszélgetésre számítottál. Nem értetted, mi ütött egyszerre a szüleidbe. Budapestre menni? Egy ismeretlen városba? Azt már nem! Hogyan is hagyhatnád el az otthonodat? Először is itt van veled Devla, a macskád, aki a vánkosodon fekszik, és minden reggel azzal ébreszt, hogy körbeszimatol fejedtől a lábadig, és odaadó nyávogással hozzád dörgölődzik. Azután itt él veled az udvarban a két kutyád, akik az iskoláig loholnak utánad minden áldott nap, délben pedig boldog csaholással várnak a kapuban. De mindenekelőtt itt vannak a barátaid, akikkel nyáron félpucéran rohangáltok az udvarban, észre sem veszitek, ha cigányosra barnul a bőrötök. Bújócskáztok, fára másztok, felugráltok a szamár vontatta szekerekre, amelyek naponta többször is végigbaktatnak az utcákon, földbe döngölitek egymást, aztán összeölelkeztek, s minden megy tovább. Sosem áruljátok be azt, aki elcsór pár darabot az ablakpárkányon száradó szilvából, a cukrozott almahéjból vagy a kemencepadkán hűlő lekváros bélesből – ez szabály.

Nyáron a szomszéd utcában népes, harsány fiúbanda verődött össze, amelyiket idejekorán meg kell leckéztetni, mert túl nagyra tartják magukat, és egyre fenyegetőbben viselkednek. De majd megkapják, ami jár neki! Csapdába csaljátok őket, kinyitjátok előttük a kaput, mintha behívnátok őket az udvarba játszani, és miután besétáltak a kelepcébe, bezárjátok a kapuszárnyakat, nehogy ki tudjanak menekülni. Attól kezdve már könnyű dolgotok lesz. Körbeveszitek, és addig pofozzátok őket, hogy többet eszükbe nem jut idedugni a képüket, az hétszentség. Te eszelted ki ezt a haditervet, és magyaráztad el a többieknek, hová kell állniuk, hogyan kell megindítaniuk a rajtaütésszerű támadást, és már alig várod, hogy nekilássatok. Holnap lesz a napja. Ezért is nem tudtál elaludni, mert lélekben már a másnapi küzdelemre készültél, persze győzelemre számítva, de megannyi bizonytalan kérdéstől gyötörve. Bedőlnek a hadicselnek? Lesz elég szufla bennetek, hogy megverjétek őket? És utána békét kell kötni, mert nagyapa ezt jól belevéste az emlékezetedbe, hogy a békekötés legalább akkora nagy kérdés, mint maga a háború. Legalább ezerszer említette a legnagyobb tisztelet és elismerés hangján Princ Eugen, vagyis Savoyai Jenő nevét, aki annak idején elkergette Ali pasa seregeit. Neki köszönhető a pozsareváci béke, a Temesköz és a Szerémség fölszabadítása a török hódoltság alól. „Azt hitték a mi drága szerb őseink a békekötéskor, hogy most aztán végleg kiszorul a török a Duna-medencéből. Ó, de igencsak alábecsülték Európa beteg emberét! Mert alig múlt el két év, és a törökök összeszövetkeztek az oroszokkal, és újra támadtak. Sok területet visszafoglaltak, de a Temesi Bánságot nem adtuk! Azt nem tudták megkaparintani. Az Úr velünk volt.”

Ez járt akkor a fejedben, ezt zavarta meg a szüleid sugdosása, és a töprengő hadvezérből egyszeriben riadt kissrác lett. De amint felocsúdtál az első döbbenettől, már visszatért a bátorságod. Azt ugyan még nem tudtad, hogy mit kell tenned, hogy maradásra bírd a szüleidet, de bíztál benne, hogy gyorsan kieszeled a megoldást. Öcséd ágyára pillantottál, mintha Szrejától várnál valamilyen tervet, de aztán rögtön hátat is fordítottál neki, és befordultál a falnak. Mire is számíthatnál ettől a hétéves taknyostól? Jó, ha nem rohan el holnap az ellenség láttán. Kölyök ez még, azt teszi, amit mondanak neki. A szülők – na, ők már keményebb dió. Velük szemben alaposan kidolgozott, átgondolt haditervre lesz szükség. Ó, nagyapa, ha most itt lennél! Rögvest rendet tennél a családban.

Amint ezt kimondtad magadban, érezhetően megkönnyebbültél. Mert az igazság az, hogy itt van veled, gondosan pödört bajsza alól mosolyogva kacsint rád, ami annyit tesz, hogy neki is van titkos haditerve, csak még nem árulja el. De ha eljön az ideje, a füledbe súgja. Így igazán nincs mitől félned, teljes lesz a győzelem!

1900 őszén a Szavanov család felkerekedett Kikindáról, és elutazott a Monarchia második fővárosába, hogy ezentúl az legyen az otthonuk, és be kellett látnod, hogy a csatát a szomszédos fiúbanda ellen ugyan megnyerted, de a döntő ütközetet a szüleiddel szemben elveszítetted. Kilencéves korodtól Budapest lett az otthonod, és ez ellen nem volt apelláta.

Szövetség utcai kórház

1954. október

– Feleslegesen fárad – mondod a nővérnek, aki a nyugalom rendíthetetlen szobraként áll az ágyad mellett injekciós tűvel a kezében.

– Mindig ezt tetszik mondani. Pedig már tudhatná a Szavanov bácsi, hogy ez segít.

– Ugyan miben?

– Hogy ne fájjon annyira a gyomra.

– Na igen. De másban nem.

– Miben kellene még hogy segítsen?

– Hosszú.

– Éjszakás vagyok, van időm – feleli a nővér.

– Jó magának.

– Tartsa szépen ide a karját. Nem érdemes okoskodni.

– Nézze el nekem, ha mégis megpróbálom.

– Szavanov bácsi, én magának mindent elnézek. Nagy példaképe volt az apámnak, ugye tudja?

– Példaképe? Ugyan miben?

– Még nem is mondtam? Hát a motorozásban. Apu fiatalkorában motorversenyző akart lenni, kijárt a Millenárisra, odavolt magáért. Még most is emlékszem, miket mondott. Senki nem tudja úgy kikalkulálni a sebességlimitet a kanyarban, és senki nem mer akkora rizikót bevállalni, mint a Szavanov.

– Így volt.

– Szóval nem volt túlzás? Egyszer apu engem is magával vitt, de megfájdult a fejem attól az állandó motorzúgástól, ami ott volt. De ő imádta azt az egészet, a száguldást, a fülsiketítő zajt, és minden új körnél, amikor a versenyzők visszatértek, fölpattant, és azt kiabálta, hogy nézd, ott a Szavanov.

– Hmm.

– Én sajnos nem tudtam kivenni, hogy melyik versenyző kicsoda, nekem mindenki egyforma volt azokban a testre simuló fekete bőrruhákban és fura sapkákban.

– Tányérsapkában – mondod.

– Úgy hívták? Ez jó. De a lényeg, hogy apu nagyon szeretett volna a nagy Szavanov mentoráltja lenni, úgy, mint az a…

– Szekeres?

– Hát persze, már emlékszem. Egyszer apu oda is merészkedett magához, hogy megbeszéljenek egy találkozót.

– És ez mikor történt?

– Valamikor nagyon régen, még a húszas években. De a találkozóból végül nem lett semmi, mert akkor történt a baleset.

– Több balesetem is volt.

– Tényleg?

– Balesetek mindig vannak. Ez egy ilyen sport – vonod meg a vállad.

– Akkor nagy szerencse, hogy apu nem lett motoros, bár azért neki is voltak balesetei. Egyszer a kezét vágta meg, de nagyon csúnyán. Asztalos volt.

– Az is veszélyes sport.

– A motorversenynél azért jobb. A jövedelem is biztosabb. Nem is tudom elképzelni, hogy a sok baleset ellenére hogyan sikerült megélnie a motorozásból.

– A motorozásból? Abból sehogy. Cukrász voltam.

Édes Budapest

Amikor a századfordulón a család feljött Pestre, egyetlen vágyad volt: visszafordulni, és hazamenni Kikindára. Nem is sejtetted, hogy a szüleid éppen olyan szárnyaszegettek, mint te, a kínzó honvágyaddal nem vagy egyedül, és hogy a család dolgai nem egészen úgy alakulnak, mint ahogyan kellett volna hogy alakuljanak. A szüleid eltitkolták előtted a csalódásukat, mert így tartották helyesnek. Ők már akkor tudták, amikor útnak indultak, hogy mindaz, amit elterveznek, és kemény munkával talán megvalósítanak, csak a következő nemzedék számára hozza meg a gyümölcsét. „Ilyen a mi fajtánk, majd meghal a gyerekéért, hogy annak jobb dolga legyen.” S most itt álltak Erzsébetvárosban fiatalon és merészen, és saját maguknak is alig merték bevallani, hogy ez a nyüzsgő, hatalmas, új lehetőségekkel teli város, ahol a konyhakertek helyén egymás után nőnek ki a házak, a múzeumok és a kávézók, nem öleli őket a keblére. Ők a hibásak, amiért még mindig rosszul beszélnek magyarul, és ragaszkodnak a kacskaringós cirill betűikhez? De hogyan kellene másként? Itt pezseg az élet, az emberek lóvasúton és villamoson utaznak, lovak vágtatnak az utcán, szügyükön fehér kamáslit viselnek, szőrükön szikrát szór a nap, kattognak a feketére lakkozott kocsik kerekei a macskaköves utakon. A Duna-parti szállodasor előtt, ahol karonfogva korzóznak a hölgyek, jégbe hűtött italokat, cukros vizeket, édességeket árulnak. S jóllehet pár évtizede Erzsébetvárosban még káposztaföldek voltak, a falusias Pest akkor is egész más volt, mint Kikinda, amelyből senki földje lett a törökök elűzése után. Teljesen elnéptelenedett, a környékén rablóbandák portyáztak, akiktől meg kellett védeni a termőföldeket, el kellett kergetni őket a város határától, hogy a polgárok békében élhessenek, és művelhessék földjeiket. A várost éjjel-nappal őrök vigyázták, akik a hosszú strázsálás közben édeshagymát ropogtattak, és pálinkát iszogattak, amire a munkájuk jogot adott, mert úgy tudták, a pálinka megvéd a fertőzésektől, amiket a portyázók, a rablók, a csavargók és a kereskedők terjesztenek. Nem is engedtek be egykönnyen senkit a városukba. „Egészséges vagyok, jó árut hoztam”, mondta a kereskedő, de a válasz az volt: „No, akkor eredj egészséggel vissza oda, ahonnan jöttél.” S a kikindai polgár nyugodtan hajthatta álomra a fejét.

Néhány emberöltővel később azok, akiket megérintett a szabadság nagy illúziója, elindultak Kikindáról a híres Budapestre, és egyszeriben ismerős helyzetben találták magukat, csak éppen másik szerepben. A pandúrból rabló lett, a városvédőből jövevény. Most ők álltak a határ külső oldalán, tőlük akarták megvédeni a városukat a pestiek, pedig olyan határ, amely Kikindát Budapesttől elválasztotta volna, nem is létezett. Csak az választotta el a monarchiabeli szerbet a magyartól, amit a vérében, a zsigereiben és a múltjában hordozott. A Szavanovok, csakúgy, mint a délről jövő szerbek kemény fejükről, élénk képzelőerejükről, lobbanékony természetükről voltak híresek, elütöttek a nagyvárosi embertől, mint az olaj a víztől. Más volt az életük üteme, mások voltak a szokásaik, a dalaik, még a közmondásaik is. Az ételeik hol csípősebbek, hol meg édesebbek voltak, mint a magyaroké. Egyébként pedig minden másban hasonlítottak, egyazon boldogságra és biztonságra vágytak, éppen úgy, mint a Monarchia elsőrendűnek tekintett gyermekei. Csak hát időbe telt, amíg megtanulták ezt a világot, és kicsodálkozták magunkat az itteni életen.

– Csak a rák halad visszafelé – mondta apád egyik este minden különösebb él nélkül, mégis határozottan.

– Rákok vannak a Dunában? – kérdezted izgatottan.

– Fészkes fenét.

– Akkor miért jutott eszedbe a rák, apa?

– Mert, ha ne adná az ég, és úgy éreznénk, hogy vissza kellene fordulnunk, mi azt akkor sem tesszük. Mert az ember előre halad, nem hátra, édes fiam.

– Visszafordulni? Hová?

– Ne tettesd magad, Emil. Nézz a tükörbe, nézd csak meg azt az örökös fancsali ábrázatodat. Azt hiszed, nem tudom, miért vágsz mindig olyan képet, mint aki citromba harapott? Meg te is, Szreja. Beszéljünk végre őszintén egymással. Tetszik, nem tetszik, nekünk most már ez az otthonunk. Itt maradunk. Megpofozott valami paprikajancsi a téren? Kigúnyoltak az osztály előtt? Nagy ügy. Kivel nem esik meg ilyesmi? Rázd meg magad, és menj tovább. Vagy már elfelejtetted, hogy mit kell tenni ilyenkor?

– Azon nyomban elsüllyedni – mondta Szreja.

Dühösen ökölbe szorítottad a kezed.

– Azon nyomban visszavágni! Velem ne packázzon senki, csak azért, mert szerb vagyok.

– Azért packáznak veled, mert szerb vagy? – kérdezte anyád.

– Azért is, meg másért is. Itt mindenki bolond. Hol ezért kötnek belém, hol meg azért.

Nem akartál többet mondani. Előző nap történt valami az iskolában, amikor éppen indultál hazafelé. Utolsónak maradtál az osztályban, és már éppen menni készültél kifelé, amikor az ajtórésben megjelent egy kócos, hatalmas vörös hajkorona, alatta pedig egy vigyorgó arc. A Róka. Azt a ravasz képű fiút hívták így, aki arról volt ismert, hogy nesztelenül az osztálytársai mögé settenkedik, és kicseni a táskájukból az uzsonnájukat, vagy lenyúlja a pénzüket, ha véletlenül van náluk. S akkor sem jön zavarba, ha rajta kapják, ugyanis olyan alakokkal barátkozik, akik a legvadabb verekedők hírében állnak, az iskola rémei. Uzsonnákkal vagy pénzzel szolgálja ki őket, mikor mit sikerül ellopnia, és pár szál cigarettát kap értük cserébe, amit iskola után továbbad a Garay piac környékén lebzselő mindenféle alakoknak. Valaki mindig hajlandó fizetni egy dekkért. Valamiből csak meg kell élni, mondogatja kajánul, téged pedig majd szétvet a düh, ha arra gondolsz, hogy ezek a melák fiúk, akik valahogyan eljutottak a felsőbb osztályokba, és akik sokkal nagyobbak és erősebbek nálad, azt tehetik veled, amit csak akarnak. Eddig sosem hagytad, hogy Róka bármit is ellopjon tőled, nálad hiába próbálkozott, kicsavartad a kezéből a lopott holmit, és elzavartad, de tisztában voltál vele, hogy most majd kapsz ezért. Róka alattomos vigyorgásából rögtön meg is értetted, hogy eljött a pillanat.

– Hoppá, hallottam valami zajt, gondoltam, benézek. Van egy töltött zsömléd? – kérdezte Róka, és úgy bámult rád, mint aki tényleg nem tudja a választ.

– Rég megettem – morogtad. Hogy lenne meg ilyenkor az uzsonnám?

– Én teszek rá. De lesz, akiknek hiányzik a zsömléd.

Róka kitárta az ajtót, és láttad, hogy a folyosón három nagydarab fiú támasztja hanyagul a falat.

– Képzeljétek, befalta a zsömlét – szólt oda nekik Róka.

– Nocsak – lépett előre az egyik fiú – és akkor én mit eszek? Na, szedd csak elő, tudom, hogy hazudsz.

Nagyot nyeltél.

– Nincs zsemlém.

– Micsoda?!

– Nincs.

Ekkor megkaptad az első pofont. Zúgni kezdett tőle a füled. Erősen megráztad a fejedet, de így sem tudtál megszabadulni attól az éles, sivító hangtól, amit valószerűtlenül mélyen, belül hallottál. De nem volt sok időd elmélkedni, mert valaki keményen gyomorszájon vágott. Fájdalmadban előregörnyedtél, levegőért kapkodtál, csillagok szikráztak a szemed előtt, és úgy érezted, menten belehalsz a fájdalomba.

– Emil, mi van veled? – hajolt föléd a matematikatanár, és megrázta a válladat.

– Semmi.

– Elestél?

– Igen… elcsúsztam.

Fogalmad sem volt, mennyi ideje feküdtél a folyosón, hány pofont kaptál, és mikor szeleltek el a támadóid, csak azt tudtad, hogy bosszút állsz még ezen a bandán. Jól ismerted őket. Rettegésben tartották a náluk gyengébbeket, és azokkal bántak el a legrondábban, akik pitiztek nekik.

– Mit nevetsz? – kérdezted mérgesen Szrejától.

– Tán sírnom kéne, vagy mi?! Olyan vicces vagy, amikor így magadban morogsz.

– Miről beszéltek ti egyáltalán? – kérdezte édesanyátok.

– Semmiről – vágtátok rá egyszerre. És Szreja gyorsan hozzátette: Jó ez a krumpli, mama.

Azt mondják, a gyerekek olyanok, mint a virág, amely rögtön gyökeret ereszt, ha új földbe ültetik, de te rácáfoltál erre a tézisre. Lassan, hónapról hónapra, évről évre barátkoztál csak meg az osztálytársaiddal, a várossal, a Dunával, az épülő mesebeli palotákkal, a Lánchíddal, amelynek vashámjára nemegyszer felmásztál. Eleinte még ébren is álmodtál a házatokról, hazafutottál képzeletben a barátaidhoz, játszottál a kutyáiddal, és csak serkenő bajszú, tizennégy éves legényként sikerült végre barátokra szert tenned a Dob utcai iskolában. Így többé nem kötöttek beléd az erőszakos fiúbandák, már nem voltál magányos préda, akivel szórakozhattak. Észrevétlenül történt mindez, öntudatlanul lépdeltél a jövőd felé, és nem is emlékeztél rá, mikor tűnt el a szemed elől nagyapa alakja, a kikindai ház, hová lettek az álmaidból a szerb fiúk, akikkel nem olyan régen még az udvaron háborúztatok, és mióta szereted jobban a paprikás halászlét, mint az édes paradicsomos hallevet. A hadseregek, győzelmek, hódítások érdekeltek, ezért is hallgattad áhítattal a történelemtanárodat. Csak a napfényben szikrát hányó kardokat, a lándzsákat, a turbánokat és a szélben lengedező zászlókat hiányoltad az előadásaiból, mert ezek a képek örökre bevésődtek gyermeki emlékezetedbe. De örömest ismertél meg új magyar hősöket, Rákóczit, Kossuthot és a többi hírességet, és szívvel-lélekkel hitted, hogy magyarnak lenni büszkeség és dicsőség. S hogy „Magyarország nem volt, hanem lesz”, ahogyan a Döblingben félig rabságban élő nagy ember megjövendölte.

– Miért bukott el a szabadságharc? – kérdezted számon kérő hangon Ribók tanár urat, akinek szenvedélyes előadásából egyértelműen a magyar csapatok győzelmének kellett volna következnie, mégis a vereség jött. Csalódott voltál, és becsapva érezted magad.

– Nos, ez nagyon értelmes kérdés, fiam. Akadtak hibák a hadvezetésben, a magyar politikusok rosszul ítéltek meg egyet-mást. De hát nem is annyira a végkifejlet fontos, sokkal inkább a nemes cél, amit a forradalom hősei maguk elé tűztek. Szolgálni a hazát, hősnek lenni, jövendő nemzedékeknek példát mutatni becsületből, helytállásból és vitézségből – ez az, ami számít.

– De hát Jellasics is hős lett, horvát hős! Damjanich tábornok pedig feláldozta az életét a magyarokért, de a szerbjei nem álltak mellé. Ez meg hogy lehet?

Ribók tanár úr nem siette el a választ.

– Magunkra maradtunk mi, magyarok az évszázados mulasztásainkkal. Mert tudod, fiam, nincsenek rossz népek meg jó népek, ez nem igaz. Minden népnek megvannak a maga hősei és a maga gonoszai. Tiszteletben kell ám ezt tartani.

Ezen alaposan elgondolkodtál. Úgy látszik, minden nép egyenlő, csak a magyarok gyakran veszítenek csatát, és ezt nehéz lehet nekik beismerni. De vereség ide vagy oda, mégis egyre jobban szeretted a magyar történelem nagy alakjait, füledben magyar kürtök és harsonák hangja zengett, a kuruc seregekért rajongtál, és szívből utáltad a labancokat. A magyar hősök örökül adták neked az erejüket és a tudásukat, ezért is tudtad olyan jól, ki az ellenség és ki a barát, kiben bízhatsz meg, kiben nem, kinek az érzése igaz, kié hamis.

Lassan egyre inkább otthon érezted magad az iskolában, a pesti utcán, a külvárosi házban, jobban mentek a dolgaid, mint ahogyan azt remélni merted. Tizennégy évesen azután arra is rájöttél, hogy a szeretet a legjobb gyógyír a magányra és a honvágy ellen, s ettől a perctől fogva nem voltál többé kisfiú.

Az 1905-ös év nagy politikai ribilliókkal kezdődött, majd január végén jöttek a választások, amikor is több mint három évtizedes hatalomgyakorlás után először veszített Tisza István Szabadelvű pártja az összeszövetkezett ellenzékkel szemben. Tisza az ország széthullásáról beszélt, az ellenzék általános választójogot követelt, Ferenc József fűhöz-fához kapkodott. Ribók tanár úr azonban csupa tűz volt, és lelkesedése kiterjedt a honi nemzetiségekre is.

– Nagyszerű dolog az, ha minden nemzetiség kivívja a teljes szabadságát. Nemcsak a munkásoknak, a nemzetiségeknek is meg kell adni a szavazati jogot. Legyen általános a választójog.

Megbabonázva hallgattad a tanár urat, aki a világpolitikában is otthon volt, falta a legfrissebb híreket, s most igazán volt mit értelmezni, magyarázni, elemezni, mert ekkortájt érkeztek Pestre az orosz forradalomról szóló tudósítások. A lapok tele voltak szenzációkkal, mindenféle merényletekről és sztrájkokról tudósítottak, és hogy valahol messze, Novo-Alekszandriában fellázadt a 71. orosz gyalogezred, nem volt hajlandó a frontra menni.

Ugyanakkor megdöbbenve láttad, hogy a legtöbb osztálytársad unatkozik, egyáltalán nem érdekli őket sem a magyar, sem az orosz történelem, sandán pislognak csak egymásra, és bután nevetgélnek, mintha rossz vicceket hallgatnának. Legszívesebben felpofoztad volna őket, amiért ilyen tiszteletlenek és értetlenek a fontos dolgok iránt. Az óra végén az volt az érzésed, hogy csak ketten maradtatok az osztályban, te és a tanár úr, aki úgy magyarázott neked, mintha nem is kamaszhoz, hanem okos felnőtthöz beszélne. Majd kiugrott a szíved a helyéből boldogságodban.

– Fiam, el sem hinné az ember, de úgy látszik, te vagy az egyetlen ebben az osztályban, aki megérti, amit mondok. Bonyolult dolog a történelem, de te érted a csíziót. Úgyhogy tudod mit, meghívlak tanítás után egy kuglerre.

Nem ismerted akkor még ezt a szót, csak zavartan pislogtál.

– No hát, egy minyonra, ha úgy jobban tetszik.

Amint közeledtetek a Kerepesi úti bérház földszintjén lévő cukrászdához, és megpillantottad a „Hauer Rezső Czukrász” cégtáblát a bejárat felett, nem akartál hinni a szemednek. Senkinek nem volt ilyen díszes, ilyen elegáns portálja a külvárosban. A cukrászda óriási, utcára nyíló ablakai önmagukban lenyűgöztek, s amikor beléptél, mintha új világba csöppentél volna, inkább hatalmas, ragyogó múzeumba, mint cukrászdába. A terem a kékes-viola szín árnyalataiban játszott, a makulátlan tiszta vitrinekben négyszögletes, oldalukon gyöngyvirágos motívumokkal díszített bonbonosdobozok, cukorfátyollal bevont dísztorták, kelyhek, aranyozott peremű csészék, fajanszfindzsák voltak. Életedben először láttál ilyeneket. A széles pulton pedig annyi torta, krémes, tejszínes és habos sütemény, ostyatekercs és pogácsa, sós és apró teasütemény sorakozott, amennyi egy regiment katonának is elég lett volna. Minden friss és illatozó. Beljebb mentél a tükrös, márványasztalos helyiségbe, ahol bíbor kárpittal bevont székeket láttál az asztalok körül, a padlón szőnyegeket, mint egy királyi fogadóteremben. Annyira zavarba jöttél, hogy megkukultál, képtelen voltál rendelni, csak szánalmas és epekedő pillantásokat vetettél a torták felé, míg Ribók tanár végre döntött helyetted is.

– Egy Hauer krémest és egy marcipános-ananászos tortát, legyen szíves.

A pincér elismerően bólintott.

– Jó választás, uram.

Hogy Ribók tanár úr honnan tudta, hogy ezernyi sütemény közül éppen a krémes és a tejszínnel készített marcipános-ananászos torta a cukrászda két legújabb büszkesége? Aki Pesten nyitott szemmel járt, láthatta, hogy a századfordulón a cukrászipar a fénykorát élte, az édességek élvezete a legfőbb örömök közé tartozott. Mindegyik cukrászda igyekezett kitűnni a maga egyedi kínálatával, és a legnagyszerűbb ebben az volt, hogy a hazai cukrászok versenyéből valóban született egy édes új világ Pesten és Budán, amely irigylésre méltó eleganciával kínált soha nem létező polgári idillt a vendégeinek. A jómódú polgárok és a politikai cselekvés ízét megkóstoló pesti munkások fejében egyaránt éltek a békekor csalóka ábrándképei, és egy nemzedéknyi időre volt szükség ahhoz, hogy ezek elhamvadjanak. Ha a századforduló pesti polgára lubickolni akart a biedermeier álomvilágban, vagy kíváncsi volt a hét művészeti vitáira, botrányaira és pletykáira, cukrászdába vagy kávéházba ment. A cukrászdák hódító virágzása egyaránt volt köszönhető a remek cukrászsüteményeknek és a polgári illúziókkal való jóllakottság érzésének, s ezt jól tudták a cukrászszakma nagyjai is. Kugler Henrik utódja, Gerbaud Emil a Gizella téri elegáns üzletében kínálta apró fehér kapszlikba csomagolt minyonjait, díszdobozban pedig macskanyelvet, bonbont és konyakos meggyet árult a sokféle süteménye mellett. Auguszt Elek már a tizenkilencedik században cukrászdát nyitott a csendes, fákkal szegélyezett Attila körúton a Tabánban, amit azután a fia, József vitt tovább Budán. Az Auguszt dinasztia készített elsőként hazai teasüteményt, háromlapos krémest, francia brióst, bejglit és kindlit főként krisztinavárosi törzsközönségének. Ettől a családtól tanulta Szamos Mátyás is a cukrászművészetet. A várnegyedben Richter Lénárt, József nádor egykori udvari sütője álmodott mesés hangulatú cukrászdát Dunaiszky Lőrinc szobrász és Krautsiedler asztalosmester segítségével 1827-ben, amit később Ruszwurm Vilmos örökölt meg, aki a cukrászda névadója is lett. A cseresznyefából mahagóniberakással készített pultról kerültek évtizedeken át az előkelőségek asztalára a torták, kuglófok, krémesek és fodormentarudacskák, az asztaldíszek és a különféle cukrászati csecsebecsék és miniatűr műremekek, egy évszázad cukrászdivatjának relikviái a régi Buda regényes világából: gitározó lány, frakkos úr, menyasszony földig érő fátyollal, püspökök a süvegük alatt drazséval, levehető fejű lovacskák hasukban cukorral, angyalok bonbondobozok tetején.

Az Andrássy úton Bauer Samu uzsonnatermet nyitott, ami akkoriban újdonságnak számított, cukormázas süteményeket, brióst és kuglófot szolgált fel a kávé mellé, s persze dobostortát. Ki ne tudta volna, hogy Dobos C. József az 1889-es párizsi világkiállításon aranyérmet nyert, ezért minden cukrászda büszkén árulta a tortáját. A századfordulón a sütemények divatja éppen úgy megváltozott, mint a ruháké vagy a kalapoké, a krém hódított, a borhabbal töltött krémesek, a csokoládé- és a gesztenyekrémmel töltött torták, a gyümölcsös és a marcipános sütemények jöttek divatba. A diós és mákos patkók, a kuglófok és a linzerek helyét a torták fejedelme, a dobostorta vette át, mely világszerte lázba hozta az ínyenceket és a cukrászokat egyaránt.

– Aztán látod-e már, milyen pályára szánod magad? – kérdezte a tanár úr. – Idén választanod kell, hogyan tovább.

– Fogalmam sincs.

– A szüleid mit szeretnének?

– Apám az üzletbe szánt. Azt akarja, hogy én is boltos legyek.

– És tetszik ez neked?

– Nem tudom. De nem akarom kiábrándítani – felelted.

– Arra nem gondoltál, hogy továbbtanulj? Jó fejed van, lehetne belőled jogász vagy akár politikus is, ki tudja?

– Isten őrizz! Egyik sem valami tiszta pálya.

– Hát ezt meg honnan veszed?

– Apám csupa rosszat mond az ügyvédekről. Csak arra mennek, hogy kicsalják az ügyfelek pénzét. A tanár úr pedig éppen ma mesélte, mennyit gyilkolják egymást a politikusok. Kinek kell az?

Ribók tanár úr elmosolyodott.

– Jól van, majd meglátod. Nem kell sietned. Nyárig van még időd eldönteni.

– Hát, túl sokat azért nem töprenghetek. A dolog egyszerű. Kell a pénz a családunknak.